The Project Gutenberg eBook of Voimaihminen: Vaiheita Chilen vapaussodasta

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Voimaihminen: Vaiheita Chilen vapaussodasta

Author: Joseph Conrad

Translator: Väinö Hämeen-Anttila

Release date: September 9, 2014 [eBook #46819]

Most recently updated: October 24, 2024

Language: Finnish

Credits: Produced by Juha Kiuru

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VOIMAIHMINEN: VAIHEITA CHILEN VAPAUSSODASTA ***

VOIMAIHMINEN

Vaiheita Chilen vapaussodasta

Kirj.

JOSEPH CONRAD

Englanninkielest‰ ["Gaspar Ruiz"] suomentanut V. H‰meen-Anttila

Kariston 50 p:n romaaneja N:o 17.

Arvi A. Karisto, H‰meenlinna, 1913.

O.-Y. H‰meenlinnan Uusi Kirjapaino.

Joseph Conrad on puolalaista sukujuurta, syntynyt jouluk. 6 p:n‰ 1857, ja varsinaiselta kansalaistoiminnaltaan kauppalaivan kapteeni. Alituisilla kiertelyill‰‰n maapallon et‰isimmiss‰kin satamissa on h‰n harvinaisessa m‰‰rin tutustunut maailman eri seutuihin ja kansoihin, ja se tuntemus on luonut pohjan h‰nen v. 1895 alkaneelle jokseenkin tuotteliaalle kirjailijatyˆskentelylleen. H‰n on harvinaisen mielenkiintoinen kertoja, nyky‰‰n sill‰ alalla Englannin etumaisia, yleens‰ pyrkien esitt‰m‰‰n keskinkertaisilta n‰ytt‰viss‰ luonteissa olosuhteiden esillepakottamaa suuruutta, suuntautukoonpa se taholle tai toiselle. H‰n osaa luontevasti eritell‰ ihmisiss‰ ansiot ja viat, voimakkaat ja heikot piirteet, kuvaustensa n‰ytt‰mˆin‰ k‰ytt‰en enemm‰n tai v‰hemm‰n outoja oloja. H‰n on julkaissut n‰ytelm‰n, romaaneja ja novellikokoelmia, joiden viimeksimainittujen joukossa "Voimaihminen" on ilmestynyt "A Set of Six"-sikerm‰‰n kuuluvana v. 1908.

I

Vallankumouksellinen sota nostaa monia omituisia olentoja esille huomaamattomuudesta, joka on tavallisten kansalaisten asemana h‰iriintym‰ttˆm‰ss‰ yhteiskunnassa.

Erityisi‰ yksilˆit‰ kohoaa kuuluisuuteen paheittensa tai hyveittens‰ johdosta, taikka pelk‰st‰‰n tekojensa takia, joilla saattaa olla tilap‰ist‰ t‰rkeytt‰, ja sitte he unohtuvat. Ainoastaan joidenkuiden johtajien nimet s‰ilyv‰t aseellisen kiistan p‰‰tytty‰ ja j‰‰v‰t historiaan, niin ett‰ ne ihmisten suorasanaisesta muistista h‰vitty‰‰n esiintyv‰t yh‰ kirjoissa.

Kenraali Santierran nimi saavutti tuon kylm‰kiskoisen, paperilla ja musteella ikuistetun kuolemattomuuden. H‰n oli hyv‰sukuinen etel‰-amerikalainen, ja h‰nen elinaikanaan julkaistut teokset lukivat h‰net sen mannermaan vapauttajiin Espanjan sortovallasta.

Tuo pitk‰llinen kamppailu, jota k‰ytiin riippumattomuuden hyv‰ksi toiselta puolen ja vallan pelastamiseksi toiselta puolen, kehittyi vuosien kuluessa ja vuorottelevan onnen vaihteissa vimmatuksi ja ep‰inhimilliseksi ponnisteluksi el‰m‰st‰. Kaikki s‰‰lin ja armeliaisuuden tunteet kuoleutuivat valtiollisen vihan kiihkoon. Ja kuten on sodassa tavallista, se kansanjoukko, jolla on v‰himmin voitettavaa ratkaisusta, k‰rsi enint‰ raskautusta syrj‰isess‰ el‰m‰ss‰‰n ja vaatimattomassa asemassaan.

Kenraali Santierra alotti palveluksensa luutnanttina siin‰ is‰nmaallisessa armeijassa, jonka johdettavakseen ker‰si kuuluisa San Martin, sittemmin Liman vallottaja ja Perun vapauttaja. Vastik‰‰n oli Bio-Bio-joen varrella ollut suuri taistelu. Saarretusta kuninkaallisesta osastosta saatujen vankien joukossa oli muuan sotamies nimelt‰ Gaspar Ruiz. Roteva rakenne ja iso p‰‰ tekiv‰t h‰net huomatuksi vankikumppaniensa parissa. Mies tunnettiin erehtym‰ttˆm‰sti. Muutamia kuukausia aikaisemmin oli h‰net huomattu kadonneeksi tasavaltalaisten joukkojen riveist‰ tuollaisen kahakan j‰lkeen, joita sattui tihe‰‰n ennen suurta taistelua. Ja jouduttuaan nyt kiinni ase k‰dess‰ kuningaspuoluelaisten joukosta ei h‰n voinut odottaa muuta kohtaloa kuin tulla ammutuksi karkurina.

Gaspar Ruiz ei kuitenkaan ollut luopio; h‰nen mielens‰ saattoi tuskin olla kyllin vire‰ harkitsemaan kavalluksen etuja tai vaaroja. Miksi olisi h‰n vaihtanut puoluetta? H‰net oli vain siepattu vangiksi, h‰n oli k‰rsinyt kovaa kohtelua ja kaikenlaista puutetta. Kumpaisellakaan puolella ei osotettu hell‰tuntoisuutta vastustajia kohtaan. Tuli p‰iv‰, jolloin h‰net muutamien muiden vangittujen kapinoitsijain mukana komennettiin kuninkaallisten joukkojen eturiviin. Musketti oli tyˆnnetty h‰nelle k‰teen. H‰n oli ottanut sen. H‰n oli marssinut. H‰n ei tahtonut julmaa r‰‰kk‰yst‰ kuolintavakseen eik‰ senvuoksi kielt‰ytynyt marssimasta. H‰n ei ymm‰rt‰nyt sankaruutta, mutta h‰nen aikomuksenaan oli heitt‰‰ muskettinsa pois ensi tilaisuudessa. Sill‰v‰lin oli h‰n lataillut ja laukoillut, jotta joku Espanjan kuninkaan aliupseeri ei olisi ensim‰isen vastaanhangottelun johdosta ampunut h‰nen p‰‰t‰ns‰ m‰s‰ksi. H‰n yritti selitell‰ n‰it‰ alkeellisia perusteita vartionsa kersantille, se piti silm‰ll‰ h‰nt‰ ja pariakymment‰ muuta sellaista karkuria, jotka oli summamutikassa tuomittu ammuttavaksi.

Se tapahtui linnotuksen nelikulmaisella pihalla patterien takana, jotka vallitsevat Valparaison ulkosatamaa. Upseeri, joka oli todentanut h‰net Ruiziksi, oli mennyt matkaansa h‰nen vastav‰itteit‰‰n kuuntelematta. H‰nen tuomionsa oli v‰‰j‰‰m‰tˆn; h‰nelt‰ oli k‰det kytketty tiukasti sel‰n taakse; h‰nen ruumiinsa oli kauttaaltaan hell‰n‰ monista muskettien kolhaisuista, joilla h‰nt‰ oli hoputeltu tukalalla taipaleella vangitsemispaikalta linnotuksen portille. T‰m‰ oli ainoata j‰rjestelm‰llist‰ huomaavaisuutta, mit‰ saattue oli osottanut vangeilleen nelip‰iv‰isell‰ matkalla vedest‰ kˆyh‰n seudun halki. Satunnaisten jokien yli ment‰ess‰ sallittiin heid‰n h‰t‰isesti lipoa janoonsa vett‰ kuin koirat. Iltasin viskattiin joitakuita lihanrippeit‰ heid‰n keskeens‰, kun he ihan menehdyksiss‰‰n lys‰htiv‰t pys‰hdyspaikkansa kivetylle kamaralle.

Seistess‰‰n linnan pihalla varhain aamulla, kun h‰nt‰ oli tuimasti ajettu koko yˆ, tunsi Gaspar Ruiz kurkkuansa kurovan ja kielens‰ kummallisesti paisuneeksi.

Ja paitsi polttavan janon tunnetta tajusi Gaspar Ruiz sekavaa suuttumusta, jota h‰n ei kyennyt oikein ilmaisemaan, ik‰‰nkuin ei h‰nen henkinen tarmonsa olisi mitenk‰‰n vet‰nyt vertoja h‰nen ruumiinsa voimakkuudelle.

Toiset tuomitun ryhm‰n vangit tuijottelivat p‰‰ painuksissa hellitt‰m‰ttˆm‰sti maahan. Mutta Gaspar Ruiz hoki yh‰: "Mink‰t‰hden min‰ olisin kuningaspuoluelaiseksi karannut? Mit‰ varten min‰ olisin karannut? Sanokaa, Estaban!"

H‰n oli k‰‰ntynyt kersanttiin, joka sattui olemaan kotoisin samalta tienoolta kuin h‰nkin. Mutta kersantti vain kerran kohautti laihoja olkap‰it‰ns‰ eik‰ sen enemp‰‰ v‰litt‰nyt takanansa kumisevasta ‰‰nest‰. Oli todellakin kummallista, ett‰ Gaspar Ruiz olisi karannut. H‰nen omaisensa olivat liian halvassa asemassa, tunteakseen suurestikaan mink‰‰nlaisen hallitusmuodon haittoja. Ei ollut olemassa mit‰‰n syyt‰, miksi Gaspar Ruiz olisi halunnut omalla toiminnallaan kannattaa Espanjan kuninkaan valtaa. Eik‰ ollut h‰n myˆsk‰‰n ollut erityisen innokas ponnistelemaan sen kukistamiseksi. H‰n oli yhtynyt vapausmiehiin mit‰ j‰rjestelm‰llisimm‰ll‰ ja luonnollisimmalla tavalla. Joukko is‰nmaan yst‰vi‰ saapui er‰‰n‰ aamuna varhain h‰nen is‰ns‰ maatilalle, saarsi talon, keih‰sti vahtikoirat ja pisti lihoiksi pulskimman lehm‰n ihan k‰den k‰‰nteess‰, "Viva la Libertad!"-huutojen raikuessa. Pitk‰llisen ja virkist‰v‰n unen j‰lkeen puhui heid‰n upseerinsa innostuneesti ja kaunopuheisesti vapaudesta. Kun he poistuivat illalla, ottaen mukaansa muutamia is‰ Ruizin parhaita hevosia omien rampautuneiden ratsujensa sijalle, l‰ksi Gaspar Ruiz heid‰n matkassaan, sitte kun kaunopuheinen upseeri oli painavasti kutsunut h‰nt‰ samaan joukkoon.

V‰h‰n j‰lkeenp‰in tuli kuninkaallinen osasto rauhottamaan piirikuntaa, poltti maatalon, vei saaliinaan loput hevoset ja karjan ja siten riistetty‰‰n vanhalta pariskunnalta kaiken maallisen omaisuuden j‰tti heid‰t istumaan pensaan juurelle el‰m‰n arvaamattoman kalliin lahjan nautintoon.

II

Tuomittuna karkurin kuolemaan ei Gaspar Ruiz ajatellut syntym‰seutuansa eik‰ vanhempiansa, joille h‰n oli ollut hyv‰ poika luonteensa s‰veyden ja raajojensa tavattoman voimakkuuden johdosta. Viimeksimainitusta tuotti h‰nen is‰lleen viel‰ suurempaa etua k‰yt‰nnˆss‰ h‰nen tottelevainen luonnonlaatunsa. Gaspar Ruizilla oli mukautuva sielu.

Mutta vastahakoisuus p‰iviens‰ p‰‰tt‰miseen kavaltajana oli nyt yllytt‰nyt sen jonkunlaiseen puolitajuiseen kapinaan. H‰n ei ollut kavaltaja. H‰n sanoi taas kersantille: "Te tied‰tte, ett‰ min‰ en karannut, Estaban. Tied‰tteh‰n, ett‰ min‰ j‰in j‰ljemm‰ puiden suojaan kolmen muun kanssa pid‰ttelem‰‰n vihollista, osaston juostessa pakoon!"

Luutnantti Santierra, joka ei siihen aikaan ollut juuri muuta kuin poika ja oli viel‰ tottumaton sotatilan verisiin j‰rjettˆmyyksiin, oli viivyskellyt l‰hettyvill‰ ik‰‰nkuin lumoutuneena katselemaan noita miehi‰, jotka aiottiin piammiten ampua — "esimerkin vuoksi", kuten commandante oli sanonut.

Suomatta vangille katsettakaan puhutteli kersantti nuorta upseeria ylimielisesti hymyillen.

"Kymmenenk‰‰n miest‰ ei olisi riitt‰nyt h‰nen vangitsemisekseen, mi teniente. Ja p‰‰llep‰‰tteeksi palasivat ne kolme muuta osastoon pime‰n tultua. Miksi olisi h‰n, haavottumattomana ja kaikista v‰kevimp‰n‰, j‰tt‰nyt sen tekem‰tt‰?"

"Minun voimani eiv‰t merkitse mit‰‰n suopungilla varustettua ratsumiest‰ vastaan", intti Gaspar Ruiz kiihke‰sti. "H‰n laahasi minua hevosensa per‰ss‰ puolen penikulman matkan."

T‰lle p‰tev‰lle syylle kersantti vain nauroi halveksivasti. Nuori upseeri kiirehti tavottamaan commandantea.

Tovin kuluttua saapui paikalle linnan ajutantti. H‰n oli risaiseen univormuun puettu karkea, luiseva mies. ƒnkk‰ilev‰ ‰‰ni soperteli latuskaisista, kelmeist‰ kasvoista. Kersantti kuuli h‰nelt‰, ett‰ tuomitut miehet ammuttaisiin vasta p‰iv‰nlaskun aikana. H‰n pyysi silloin m‰‰r‰yst‰, miten menetell‰ heid‰n suhteensa sill‰v‰lin.

Ajutantti t‰hysteli ‰ke‰sti pitkin pihaa ja sanoi sitte, viitaten pienen luolamaisen vartiohuoneen oveen — koppiin p‰‰si valoa ja ilmaa yhdest‰ tukevien rautakankien sulkemasta ikkunasta: "Ajakaa ne hylyt tuonne."

Kersantti puristi lujemmin sauvaa, jota h‰n kantoi arvonsa tunnuksena, ja pani toimeen k‰skyn rivakasti ja innokkaasti. H‰n hosui Gaspar Ruizia, jonka liikkeet olivat hitaita, p‰‰h‰n ja hartioihin. Gaspar Ruiz seisoi tuokion alallaan iskujen sadellessa, miettiv‰sti purren huultansa kuin aprikoimista antavaan pulmaan syventyneen‰ — sitte h‰n kiirehtim‰tt‰ seurasi toisia. Ovi lukittiin, ja ajutantti vei mukanaan avaimen.

Puoleltap‰ivin oli kuumuus k‰ynyt siet‰m‰ttˆm‰ksi matalassa holvikomerossa, joka oli sullottu tukehduttavan t‰yteen. Vangit likist‰ysiv‰t ikkuna-aukkoa kohti, rukoillen vartijoiltaan vesitilkkaa; mutta sotamiehet pysyiv‰t veltoissa asennoissaan lojumassa, miss‰ muuri soi hiukankin siimest‰, vahdin istuessa selk‰ ovea vasten poltellen savuketta ja tuon tuostakin j‰rkeilev‰sti kohautellen silm‰kulmiaan. Gaspar Ruiz oli vastustamattomalla voimalla tyˆntynyt ikkunan ‰‰reen. H‰nen tilava rintansa tarvitsi enemm‰n ilmaa kuin muiden; h‰nen leve‰t kasvonsa, leuka alipienaan painuneena, pist‰ysiv‰t rautakankiin kiinni ja n‰yttiv‰t kannattelevan muita kasvoja, jotka ahtautuivat ylˆs hengitystilan puutteessa. Vaikertavat pyytelyt olivat muuttuneet ep‰toivoisiksi huudoiksi, ja janoisten miesten surkea h‰lin‰ pakotti pihan poikki kulkevan nuoren upseerin huikkaamaan, saadakseen sanansa kuuluviin.

"Mink‰t‰hden ette anna vangeille vett‰?"

Kummastuneen viattomaksi tekeytyen puolustausi kersantti huomautuksella, ett‰ olivathan kaikki nuo miehet tuomittuja kuolemaan muutaman tunnin kuluttua.

Luutnantti Santierra polki jalkaa. "Heid‰t on tuomittu kuolemaan, muttei kidutukseen", huusi h‰n. "Antakaa heille heti vett‰."

H‰nen suuttumuksensa sai sotamiehet jalkeille, ja muskettinsa siepaten nousi vahti asentoon.

Mutta kun oli saatu k‰siin pari sankoa ja k‰yty kaivolla, huomattiin mahdottomaksi pujottaa niit‰ rautakankien liian ahtaista raoista sis‰lle. Janon sammuttamisen toiveiden esiintyess‰ k‰viv‰t niiden kirkaukset syd‰nt‰s‰rkeviksi, jotka tallattiin maahan rynnistyksess‰ ikkuna-aukkoa kohti. Mutta kun sotamiehet, jotka olivat nostaneet sangot ikkunaan, taas neuvottomina laskivat ne maahan, oli pettymyksen ulvahdus viel‰ kamalampi.

Vapausarmeijan sotamiehet eiv‰t olleet kentt‰leileill‰ varustettuja. Saatiin k‰sille pieni tinapikari, mutta sen l‰hent‰minen aukkoon aiheutti sellaisen rynnistyksen, sellaisen raivon ja kivun kirkunan ikkunaan sulloutuneiden kasvojen takana s‰tkiv‰ss‰ raajakasassa, ett‰ luutnantti Santierra huudahti h‰t‰isesti: "Ei, ei — teid‰n t‰ytyy avata ovi, kersantti."

Hartioitaan kohauttaen selitti kersantti, ettei h‰nell‰ ollut oikeutta avata ovea, vaikka h‰nell‰ olisi ollut avainkin. Mutta avainta h‰nell‰ ei ollut. Sit‰ talletti varusv‰en ajutantti. Nuo miehet tuottivat paljon tarpeetonta vaivaa, koska heid‰n t‰ytyi kumminkin kuolla p‰iv‰n laskiessa. Mink‰t‰hden heit‰ ei oltu ammuttu heti aamusella, sit‰ ei h‰n voinut k‰sitt‰‰.

Luutnantti Santierra seisoi vasiten selin ikkunaan. H‰nen hartaasta pyynnˆst‰‰nh‰n commandante oli lyk‰nnyt telotuksen. T‰m‰ suosionosotus oli suotu h‰nelle sen johdosta, ett‰ h‰n oli ylh‰ist‰ syntyper‰‰ ja ett‰ h‰nen is‰ll‰‰n oli huomattu asema tasavaltalaisen puolueen johtajien joukossa. Luutnantti Santierra luuli ylip‰‰llikˆn k‰yv‰n linnotuksessa johonkin aikaan ehtoop‰iv‰ll‰ ja toivoi yksinkertaisesti, ett‰ h‰nen lapsellinen v‰lityksens‰ saisi tuon ankaran kenraalin armahtamaan ainakin muutamia noista rikollisista. Tunteitten vastakuohussa ilmeni h‰nen auttamishalunsa nyt paheksuttavana ja joutavana sekaantumisena. H‰nest‰ tuntui p‰iv‰nselv‰lt‰, ettei kenraali suostuisi edes kuuntelemaan h‰nen anomustaan. H‰n ei mitenk‰‰n voisi pelastaa noita miehi‰, ja h‰n oli vain toimittanut vastuulleen k‰rsimykset, jotka olivat lis‰‰ntyneet heid‰n kovaan kohtaloonsa.

"Menk‰‰ siis heti hakemaan avain ajutantilta", sanoi luutnantti

Santierra.

Kersantti pudisti p‰‰t‰ns‰ ujonlaisesti hymyillen ja luoden syrj‰silm‰yksen Gaspar Ruizin liikkumattomiin ja ‰‰nettˆmiin kasvoihin, jotka tuijottelivat rautakankien v‰litse toisten laihojen, v‰‰ntyneiden ja kirkuvien kasvojen alapuolelta.

H‰nen arvoisuutensa ajutantti, jupisi kersantti, oli ottamassa ettonettaan; ja jos h‰net, kersantti, p‰‰stett‰isiinkin h‰nen arvoisuutensa luokse, saattoi h‰n odottaa tulokseksi ainoastaan hengellek‰yp‰‰ selk‰saunaa h‰nen arvoisuutensa levon julkeasta h‰iritsemisest‰. H‰n teki puolustelevan liikkeen k‰sill‰‰n ja seisoi hievahtamattomana, kainosti katsoen taas ruskeihin varpaihinsa.

Luutnantti Santierra hehkui suuttumuksesta, mutta ep‰rˆitsi. H‰nen siev‰t soikeat kasvonsa, sile‰t kuin tytˆn, punehtuivat h‰vett‰v‰st‰ pulasta. Sen laatu tuntui h‰nest‰ kovin nˆyryytt‰v‰lt‰. H‰nen haiveneton yl‰huulensa vapisi; h‰n n‰ytti olevan puhkeamaisillaan joko raivonpurkaukseen tai masennuksen kyyneliin.

Viitt‰kymment‰ vuotta myˆhemmin kenraali Santierra, vallankumousp‰ivien kunnianarvoisa j‰‰nnˆs, kykeni hyvin muistamaan nuoren luutnantin tunteet. Luovuttuaan kokonaan ratsastuksesta ja havaittuaan tyˆl‰‰ksi k‰vell‰ puutarhansa rajoja ulommaksi piti kenraali suurimpana hauskuutenaan kestit‰ talossaan satamaan ankkuroineiden ulkomaalaisten sotalaivojen upseereita. Englantilaisia h‰n suosi etusijassa, entisin‰ asekumppaneinaan. Kaikenarvoiset englantilaiset laivastomiehet vastaanottivat h‰nen vieraanvaraisuuttaan uteliaina, syyst‰ ett‰ h‰n oli tuntenut loordi Cochranen ja tuon erinomaisen merisoturin johtamassa is‰nmaallisessa laivastossa ottanut osaa pid‰tys- ja sulkemistoimiin Callaon edustalla — n‰m‰ seikkailut ovatkin noiden vapaustaistelujen loistavimpia muistoja ja tuottivat loppumatonta kunniaa englantilaisten sotakunnolle. H‰n tuli hyv‰nlaisesti toimeen kieliss‰, t‰m‰ viimeisi‰ vapausarmeijasta eloonj‰‰neit‰. Pitk‰n valkoisen parran silitys, aina kun h‰nelt‰ puuttui joku ranskalainen sana, antoi h‰nen muistelmiensa s‰vylle huoletonta arvokkuutta.

III

"Niin, hyv‰t yst‰v‰t", kertoili h‰n vierailleen, "mik‰s auttoi! Olin vasta seitsem‰ntoista t‰ytt‰nyt, maailmallista kokemusta vailla, ja saanut arvoni yksinomaan is‰ni loistavan is‰nmaallisuuden ansiosta, Jumala h‰nen sielulleen rauhan suokoon. K‰rsin suunnatonta nˆyryytyst‰, en niin suuresti tuon k‰skynalaiseni tottelemattomuuden takia, sill‰ kersantti oli lopultakin vastuussa vangeista, vaan etup‰‰ss‰ siit‰ kiusaannuksesta, ett‰ minua nuorella i‰ll‰ni pelotti itse l‰hte‰ pyyt‰m‰‰n ajutantilta avainta. Olin aikaisemmin kokenut h‰nen raakaa ja pisteli‰st‰ puhetapaansa. Ollen aivan jokap‰iv‰inen mies, ainoana ansionansa hurjamielinen urheus, pani h‰n minut tuntemaan halveksumistansa ja vastenmielisyytt‰‰n ensim‰isest‰ p‰iv‰st‰ alkaen, jona yhdyin linnotuksen varusv‰ken‰ k‰ytettyyn pataljoonaani. Siit‰ oli vasta kaksi viikkoa! Olisin astunut h‰nt‰ vastaan miekka k‰dess‰, mutta minua arkailutti h‰nen ivansa ilkkuva tˆrkeys.

"En muista olleeni niin surkeana koko el‰m‰ss‰ni, ennen tai j‰lkeen. Herkk‰tuntoisuuteni kidutus oli niin suuri, ett‰ min‰ toivottelin kersanttia kaatuvaksi kuolleena jalkoihini ja ‰llistelevi‰ sotamiehi‰ muuttumaan patsaiksi ja noitakin poloisia, joille pyytelyni olivat toimittaneet hetkellisen armahduksen, toivottelin nyt kuolleiksi, koska en voinut h‰pe‰tt‰ katsella heit‰. Heid‰n pime‰st‰ s‰ilytyspaikastaan tuli lˆyhk‰‰v‰‰ kuumuutta kuin tuulahduksena helvetist‰. Ne ikkuna-aukkoon tunkeutuneet, jotka olivat kuulleet mit‰ oli tekeill‰, pilkkasivat minua ep‰toivonsa katkeruudessa, ja muuan mies, joka ep‰ilem‰tt‰ oli menett‰nyt j‰rkens‰, kehotti minua innokkaasti k‰skem‰‰n sotamiesten ampua ikkunaan. H‰nen mieletˆn puheliaisuutensa s‰rki syd‰nt‰ni. Ja jalkani olivat kuin lyijy‰. Ei ollut saapuvilla ket‰‰n ylemp‰‰ upseeria, johon olisin voinut vedota. Minulla ei ollut edes sen vertaa mielenlujuutta, ett‰ olisin muitta mutkitta mennyt matkoihini.

"Pahotteluni puuduttamana seisoin selin ikkunaan. ƒlk‰‰ luulkokaan, ett‰ t‰t‰ kaikkea kesti kauvan. Kuinka kauvan kenties? Minuutin? Jos mittasi sielullisen k‰rsimyksen mukaan, niin se tovi oli kuin sata vuotta — pitempi aika kuin on ollut koko el‰m‰ni siit‰ asti. Ei, varmaankaan ei sit‰ kest‰nyt edes minuuttia. Kurjien vankien k‰he‰ kirkuna kuoleutui heid‰n kuiviin kurkkuihinsa, ja sitten ‰kki‰ puhui ‰‰ni, levollisesti mutiseva kumea ‰‰ni. Se pyysi minua k‰‰ntym‰‰n.

"Se ‰‰ni, senjores, l‰ksi Gaspar Ruizin p‰‰st‰. H‰nen ruumiistaan en n‰hnyt mit‰‰n. Joitakuita vankikumppaneita oli kiivennyt h‰nen selk‰‰ns‰. H‰n kannatteli heit‰. H‰n r‰pytteli silmi‰‰n, katsomatta minuun. Se ja huulten liikkuminen tuntui olevan h‰nen kaikkena mahdollisenaan noin kytketyss‰ tilassa. Ja k‰‰ntyess‰ni t‰m‰ p‰‰, joka n‰ytti inhimillist‰ kokoa isommalta monien muiden alapuolelta paistaessaan, kysyi minulta, halusinko todella sammuttaa vankien janon.

"Min‰ myˆnsin kiihke‰sti ja astuin ihan l‰helle ikkunaa. Olin kuin lapsi, enk‰ tiennyt mit‰ oli tulossa. Mieleni kaipasi viihdytyst‰ avuttomuudessani ja tuskittelussani.

"'Onko teill‰ valta, senjor teniente, kirvottaa siteist‰ ranteeni?' kysyi minulta Gaspar Ruizin p‰‰.

"H‰nen kasvonpiirteens‰ eiv‰t ilmaisseet mit‰‰n huolestumista, mit‰‰n toivoa; h‰nen raskaat silm‰luomensa r‰v‰hteliv‰t silmille, jotka katselivat ohitseni suoraan pihalle.

"Puhuin kuin ilke‰ss‰ unessa sopertaen: 'Mit‰ tarkotatte? Ja miten voin yltt‰‰ k‰siksi rannesiteisiinne?'

"'Yrit‰n sovittaa', sanoi h‰n; ja sitte tuo iso tuijottava p‰‰ vihdoinkin liikkui, ja kaikki aukkoon sulloutuneet hurjat kasvot katosivat, sortuen alas. H‰n oli pudistanut pois kuormansa yhdell‰ liikkeell‰, niin v‰kev‰ oli h‰n.

"Ja h‰n ei ollut ainoastaan pudistanut sit‰ pois, vaan p‰‰si erilleen tungoksesta ja katosi n‰kyvist‰ni. Hetkiseksi ei ket‰‰n n‰kynyt ikkunassa. H‰n oli heilahtanut ymp‰ri, puskien ja hartioillaan tyˆnnellen sek‰ siten raivaten itselleen tilaa ainoalla tavalla, jolla se k‰vi p‰ins‰ k‰sien ollessa sidottuina sel‰n taakse.

"Lopulta h‰n, selk‰ edell‰ ikkuna-aukkoon tyˆntyen, ojensi rautakankien lomasta minua kohti ranteensa, jotka oli kˆytetty monella kierroksella. Turvonneet ja solmusuoniset k‰det n‰yttiv‰t muodottomilta karhun k‰p‰lilt‰. N‰in h‰nen kumaran selk‰ns‰. Se oli tavattoman leve‰. H‰nen ‰‰nens‰ oli kuin h‰r‰n mˆrin‰‰.

"'Leikatkaa, senjor teniente. Leikatkaa!'

"Vedin miekkani, uuden tylsym‰ttˆm‰n miekkani, jota ei oltu viel‰ mihink‰‰n k‰ytetty, ja katkaisin nahkanuoran kierteet. T‰m‰n tein ihan koneellisesti, ik‰‰nkuin sen uskon pakottamana, jota mies oli her‰tt‰nyt mieless‰ni. Kersantti n‰ytti olevan huudahtamaisillaan, mutta h‰mm‰stys lamautti h‰nelt‰ ‰‰nen, ja h‰n j‰i seisomaan suu auki kuin ‰killisen tyls‰mielisyyden yll‰tt‰m‰n‰.

"Pistin miekkani huotraan ja k‰‰nnyin sotamiehiin. Pelj‰styneen odotuksen s‰vy oli tullut heid‰n tavallisen haluttoman unteluutensa sijalle. Kuulin Gaspar Ruizin ‰‰nen huutavan kopissa, mutta sanoja en erottanut selv‰sti. Luultavasti lis‰si h‰nen voimakkuutensa vaikutusta se, ett‰ h‰net nyt n‰htiin vapain k‰sivarsin: tarkotan sit‰ henkist‰ vaikutusta, joka tiet‰m‰ttˆmien ihmisten keskuudessa kuuluu poikkeuksellisiin ruumiillisiin voimiin. Itse asiassa ei h‰n ollut pahemmin pelj‰tt‰v‰ kuin ennen, k‰sivarsiensa ja k‰siens‰ puutumisen takia, jota kesti jonkun aikaa.

"Kersantti oli saanut puhelahjansa takaisin. 'Kautta kaikkien pyhimysten!' huusi h‰n, 'meid‰n tulee pakko hankkia ratsumies taas kytkem‰‰n h‰net suopungilla, jos tahdomme saada h‰net telotuspaikalle. H‰nt‰ ei pysty taltuttamaan sen v‰hempi kuin hyv‰ enlazador hevosen sel‰ss‰. Teid‰n arvoisuutenne suvaitsi tehd‰ kovin hullun tempun.'

"Minulla ei ollut mit‰‰n sanottavana. Olin itsekin ihmeiss‰ni ja lapsellisen utelias n‰kem‰‰n, mit‰ tapahtuisi. Mutta kersantti ajatteli, miten vaikeaksi k‰visi pit‰‰ kurissa Gaspar Ruizia sitte kun rangaistushetki oli k‰siss‰.

"'Tai kenties', pitkitti kersantti kiusaantuneesti, 'joudumme ampumaan h‰net, kun h‰n rynt‰‰ ulos ovea avattaessa'. H‰n aikoi edelleen purkaa huoliansa tuomion kunnollisesta t‰yt‰ntˆˆnpanosta, mutta keskeytti puheensa ‰killisell‰ huudahduksella, sieppasi viereiselt‰ sotamiehelt‰ musketin ja seisoi valppaana, katse kohdistettuna ikkunaan."

IV

Gaspar Ruiz oli kohottautunut ikkunalaudalle ja istuutunut siihen, jalat paksua sein‰‰ vasten ja polvet hiukan koukussa. Ikkuna ei ollut aivan kyllin leve‰ h‰nen raajojensa pituudelle. Nolostuneelle havaitsemukselleni n‰ytti silt‰, ett‰ h‰n tahtoi pit‰‰ koko ikkunan yksin hallussaan. H‰n n‰ytti ottavan mukavan asennon. Sis‰puolelta ei kukaan uskaltanut l‰hesty‰ h‰nt‰ nyt, kun h‰n kykeni iskem‰‰n nyrkeill‰‰n.

"'Por Dios!' kuulin kersantin jupisevan vieress‰ni, 'min‰ lasketankin luodin h‰nen kalloonsa nyt ja suoriudun koko pulasta. H‰n on hengilt‰ tuomittu mies.'

"Vilkaisin h‰neen vihaisesti. 'Kenraali ei ole vahvistanut tuomiota', sanoin — vaikka syd‰mess‰ni hyvin tiesin, ett‰ ne olivat vain turhia sanoja. Tuomiohan ei kaivannut mit‰‰n vahvistusta. 'Teill‰ ei ole oikeutta ampua h‰nt‰, jollei h‰n yrit‰ paeta', lis‰sin lujasti.

"'Mutta sangre de Dios!' kiljaisi kersantti, kohottaen musketin olkaansa vasten, 'h‰n on juuri pakotouhussa. Katsokaa!'

"Mutta ik‰‰nkuin olisi Gaspar Ruiz lumonnut minut lˆin min‰ musketin ylˆsp‰in, ja luoti lensi kattojen yli jonnekin. Kersantti kolautti aseensa maahan ja tuijotteli. H‰n olisi voinut k‰ske‰ sotamiesten ampua, mutta sit‰ h‰n ei tehnyt. Ja jos h‰n olisi k‰skenytkin, niin h‰nt‰ ei olisi luullakseni toteltu juuri silloin.

"Jalat sein‰‰ vasten ja karvaiset k‰det rautakankeen kiertynein‰ istui Gaspar alallaan. Se oli huolellinen asento. Mit‰‰n ei tapahtunut v‰h‰‰n aikaan. Ja ‰kki‰ valkeni meille, ett‰ h‰n oli suoristamassa kumaraa selk‰‰ns‰ ja vet‰m‰ss‰ k‰sivarsiaan kokoon. Huulet olivat v‰‰ntyneet irviin. Seuraavana ilmiˆn‰ havaitsimme, ett‰ takorautainen kanki oli alkanut verkalleen taipua h‰nen valtaisesta kiskomisestaan. Aurinko paahtoi t‰ydelt‰ ter‰lt‰‰n h‰nen kyyristynytt‰, vavahtelematonta vartaloaan. Hikipisarat pusertuivat ryˆppyn‰ h‰nen otsalleen. Katsellessani rautakangen k‰yristymist‰ huomasin hiukan verta tiukkuvan h‰nen kynsiens‰ alta. Sitte h‰n hellitti. Tuokion pysyi h‰n lyyhistyneen‰, p‰‰ riipuksissa, uneliaasti katsellen jyhkeit‰ k‰mmeni‰‰n. H‰n ihan n‰ytti torkahtaneenkin. ƒkki‰ h‰n k‰‰nn‰hti taaksep‰in ikkunalaudalla, laski paljaat jalkapohjansa toista keskitankoa vasten ja taivutti senkin, p‰invastaiseen suuntaan kuin edellisen.

"Niin suuri oli h‰nen voimakkuutensa, joka t‰ss‰ tapauksessa huojensi tuskallisia tunteitani. Ja mies ei n‰ytt‰nyt tehneen mit‰‰n. Lukuunottamatta jalkojen k‰ytt‰miseksi tapahtunutta asennonmuutosta, joka h‰tk‰hdytti meit‰ kaikkia nopeudellaan, j‰i muistiini pelkk‰ liikkumattomuus. Mutta h‰n oli v‰‰nt‰nyt rautakanget leve‰lle toisistaan. Ja nyt saattoi h‰n tyˆnty‰ ulos, jos tahtoi; mutta h‰n pudotti s‰‰rens‰ sis‰puolelle ja olkansa yli katsoen viittasi sotamiehille. 'Ojentakaa t‰nne vett‰', h‰n sanoi. 'Min‰ annan heille kaikille juoda.'

"H‰nen pyyntˆ‰‰n noudatettiin. Hetkiseksi arvelin miehen ja sangon katoavan kiihke‰n rynn‰kˆn painosta; luulin heid‰n repiv‰n h‰net maahan hampaillaan. Vangit tekiv‰tkin rynn‰kˆn, mutta pit‰en sankoa syliss‰‰n torjui h‰n poloisten hyˆkk‰yksen pelkill‰ potkuilla. Kivusta kiljuvina poukkoilivat he taaksep‰in, ja sotamiehet nauroivat, tuijotellessaan ikkunaan.

"He nauroivat kaikin kylki‰‰n pidellen, paitsi kersantti, joka oli synkk‰n‰ ja yrme‰n‰. H‰n pelk‰si vankien nousevan kapinaan ja karkaavan ulos — ja se olisi ollut paha esimerkki. Mutta se oli turhaa huolta, ja min‰ seisoin itse ikkunan edess‰, paljastettu miekka k‰dess‰. Kun Gaspar Ruizin j‰ntevyys oli heid‰t riitt‰v‰sti taltuttanut, saapuivat he yksitellen kurkottamaan kaulansa ja laskemaan huulensa sangon laidalle, jota v‰kev‰ mies kallisti heit‰ kohti sylist‰‰n erinomaisen armeliaana, hell‰n‰ ja s‰‰littelev‰n‰ s‰vylt‰‰n. Tuo n‰enn‰inen suopeus johtui luonnollisesti siit‰, ett‰ h‰n varoi l‰ikytt‰m‰st‰ vett‰, ja h‰nen istuvasta asennostaan ikkunalaudalla; sill‰ jos joku viipyi huulet kiinni sangon laidassa sitte kun Gaspar Ruiz oli sanonut: 'olet saanut kylliksi', ei tuntunut v‰hint‰k‰‰n hellyytt‰ tai armahtavaisuutta jalan survaisussa, jolla h‰net ‰hkyen ja kaksin kerroin v‰‰nn‰ht‰neen‰ sinkautettiin tyrm‰n taustalle, miss‰ h‰n tˆlm‰si kumoon pari kolme muuta ennen kuin itse kellahti nurin. He tulivat h‰nen luokseen uudestaan ja yh‰ uudestaan; n‰ytti silt‰ kuin olisivat he aikoneet juoda kaivon kuiviin ennen kuolonvaellustaan; mutta sotamiehi‰ huvitti niin suuresti Gaspar Ruizin j‰rjestelm‰llinen puuha, ett‰ he reippaina kanniskelivat vett‰ ikkunaan.

"Kun ajutantti ilmestyi ruokalevoltaan, syntyi t‰st‰ jutusta metakkaa, sen takaan. Ja pahinta oli, ett‰ odottamamme kenraali ei laisinkaan saapunut linnotukseen sin‰ p‰iv‰n‰."

Kenraali Santierran vieraat lausuivat yksimielisesti pahottelunsa siit‰, ett‰ noin voimakas ja k‰rsiv‰llinen mies ei ollut pelastunut.

"H‰n ei pelastunut minun v‰lityksell‰ni", sanoi kenraali. "Vangit vietiin telotettavaksi puolta tuntia ennen p‰iv‰nlaskua. Vastoin kersantin aavistelua ei Gaspar Ruiz tuottanut mit‰‰n pulaa. Ei tarvinnut toimittaa ket‰‰n ratsumiest‰ lannistamaan h‰nt‰ suopungilla, niinkuin olisi h‰n ollut villi h‰rk‰. Luullakseni marssi h‰n k‰det vapaina sidottujen kumppaniensa joukossa. Min‰ en n‰hnyt. Min‰ en ollut paikalla. Minut oli pantu arestiin siit‰ syyst‰, ett‰ olin sekaantunut vankivartion velvollisuuksiin. H‰m‰r‰n tullen, kun surkeissani v‰rjˆttelin majassani, kuulin kolme yhteislaukausta ja luulin Gaspar Ruizin ainiaaksi h‰vinneen tietopiirist‰ni. H‰n kaatui muiden mukana. Mutta kuitenkin jouduimme viel‰ kuulemaan h‰nest‰, vaikka kersantti kerskui vihlaisseensa h‰nelt‰ niskan poikki miekallaan, h‰nen maatessaan kasvot maata vasten henkitoreissaan tai hengettˆm‰n‰ teurastettujen kasassa. T‰m‰n sanoi h‰n tehneens‰ varmemmaksi vakuudeksi, jotta maailma p‰‰sisi eroon niin vaarallisesta petturista.

"Tunnustan teille, senjores, ett‰ ajattelin tuota rotevaa miest‰ jonkinlaisin kiitollisuuden ja ihailunkin tuntein. H‰n oli k‰ytt‰nyt voimakkuuttaan kunniallisesti. H‰nen sielussaan ei siis ollut mit‰‰n rajuutta ruumiin j‰ntevyyden vastineena."

V

Gaspar Ruiz, joka kykeni helposti taivuttamaan erilleen vankilansa raskaat rautakanget, vietiin muiden mukana umpim‰hk‰iseen telotukseen. "Jokaisella luodilla on maalinsa", sanoo sananlasku. Sananlaskujen kaikkena ansiona on suppea ja kuvannollinen ilmaisumuoto. Mielemme yll‰tys on niiden vaikuttavana tehona. Toisin sanoen, meid‰t saa uskotelluksi ‰llistys.

Meid‰t yll‰tt‰‰ muoto, ei sis‰ltˆ. Sananlaskut ovat taidon tuotteita — halvan taidon. Yleens‰ ne eiv‰t ole tosia, elleiv‰t satu suorastaan olemaan typeri‰ selviˆit‰, kuten: "parempi puoli kannikkaa kuin leiv‰ttˆmyys", tai: "n‰lk‰inen syˆ j‰nist‰kin". Jotkut sananlaskut ovat kerrassaan ‰lyttˆmi‰, toiset siveellisesti tuomittavia. Suuren ven‰l‰isen kansan yksinkertaisesta syd‰mest‰ sukeutunut v‰ite: "ihminen laukaisee, Jumala kuulan kantaa", on hurskasta kataluutta ja jyrk‰ss‰ ristiriidassa laupiaasta Jumalasta omaksutun yleisen k‰sityksen kanssa. Kˆyhien, viattomien ja avuttomien Suojelijalle olisi todellakin ep‰johdonmukaista toimintaa kuulan kantaminen esim. jonkun is‰n syd‰meen.

Gaspar Ruiz oli lapseton, h‰nell‰ ei ollut vaimoa, eik‰ h‰n ollut koskaan rakastunut. H‰n oli tuskin milloinkaan puhutellutkaan naista, paitsi ‰iti‰ns‰ ja talon i‰llist‰ neekeripalvelijatarta, jonka kurttuinen hipi‰ oli tuhankarvainen ja kuihtunut vartalo vanhuuden koukistama. Jos jotkut noista musketeista viidentoista askeleen matkalta ammutut luodit olivat erityisesti aiottuja Gaspar Ruizin syd‰meen, niin ne osuivat kaikki harhaan maalistaan. Yksi sent‰‰n sipaisi palan h‰nen korvastaan, ja toinen nirhasi olkap‰‰t‰.

Purppuraiseen valtamereen painuva punainen ja pilvetˆn aurinko katseli tulisella tuijotuksellaan Kordillerien vuoriston j‰ttil‰ismuuria, joka oli sen loistavan sammumisen arvokkaana todistajana. Mutta mahdoton on ajatellakaan, ett‰ se olisi n‰hnyt noiden muurahaispienten ihmisten puuhailua heid‰n j‰rjettˆmiss‰ ja mit‰ttˆmiss‰ tappamis- ja kuolemiskoettelemuksissaan, joiden perusteet olivat yleens‰kin lapsellisia, mutta lis‰ksi vaillinaisesti ymm‰rrett‰vi‰. Se valaisi kuitenkin ampumajoukkueen selki‰ ja tuomittujen kasvoja. Jotkut n‰ist‰ olivat vaipuneet polvilleen, toiset pysyiv‰t seisaallaan, muutamat k‰‰nsiv‰t p‰‰ns‰ ojennetuista pyssynpiipuista poisp‰in. Gaspar Ruiz seisoi tanakasti, heit‰ kaikkia kookkaampana, iso pˆrrˆinen p‰‰ painuksissa. Alhaalla kilottava aurinko huikaisi h‰nt‰ hiukan, ja h‰n piti itse‰ns‰ jo kuolleena miehen‰.

H‰n kaatui ensim‰isest‰ laukauksesta. H‰n kaatui syyst‰ ett‰ ajatteli olevansa hengetˆn. H‰n m‰tk‰hti raskaasti maahan. T‰r‰hdys kummastutti h‰nt‰. "En taida kuollut ollakaan", tuumi h‰n itsekseen, kuullessaan telotusjoukkueen lataavan uudestaan aseitansa k‰skysanan johdosta. Silloin kajasti h‰nelle ensi kertaa pelastuksen toive. H‰n j‰i virumaan pitkin pituuttaan, kankein j‰senin, kahden ruumiin painamana, jotka olivat kaatuneet poikittain h‰nen selk‰ns‰ yli.

Sotamiesten ampuessa kolmannen yhteislaukauksensa teurastettujen hiukan liikahteleviin kasoihin oli aurinko kadonnut n‰kyvist‰, ja melkein heti kun ulappa tummui, levisi iltah‰m‰r‰ nuoren tasavallan rannikolle. Alankomaan h‰myn yl‰puolella pysyiv‰t Kordillerien lumiset huiput pitk‰n aikaa valoisina ja tulipunaisina. Sotamiehet istuutuivat tupakalle, ennenkuin marssivat takaisin linnotukseen.

Paljastettu miekka k‰dess‰‰n k‰yskenteli kersantti yksin‰‰n loitommaksi, pitkin ruumisrivi‰. H‰n oli hyv‰syd‰minen mies ja t‰hyili, n‰kyikˆ miss‰‰n liikahdusta tai j‰senen v‰rv‰hdyst‰, siin‰ s‰‰liv‰isess‰ mieless‰, ett‰ h‰n syˆksee s‰il‰ns‰ k‰rjen v‰hint‰kin elonmerkki‰ osottavaan kaatuneeseen. Mutta n‰ist‰ ei ainoakaan suonut h‰nelle tilaisuutta t‰m‰n armeliaan aikomuksen toteuttamiseen. Ei lihaskaan vavahtanut koko joukossa, eiv‰t Gaspar Ruizinkaan lihakset, h‰nen yritt‰ess‰‰n n‰ytt‰‰ muita elottomammalta naapuriensa veren tahraamana ja kuolleeksi tekeytyneen‰.

H‰n makasi kasvot maassa. Kersantti tunsi h‰net koosta, ja ollen itse hyvin pienikasvuinen katseli h‰n kateellisena ja halveksivana noin suuren voiman loppua. H‰nest‰ oli se erityinen sotamies aina tuntunut vastenmieliselt‰. Vaistomaisen ‰keyden valtaamana sivalsi h‰n Gaspar Ruizia niskaan pitk‰n haavan, ep‰m‰‰r‰isesti ollen siten varmistautuvinaan tuon v‰kev‰n miehen kuolemasta, ik‰‰nkuin olisi voimakas ruumiinrakenne kyennyt paremmin vastustamaan luoteja. Sill‰ kersantti ei ollenkaan ep‰illyt, ett‰ Gaspar Ruiz oli saanut monta reik‰‰ ruumiiseensa. Sitte h‰n asteli edelleen ja marssi piankin pois miehinens‰, j‰tt‰en ruumiit variksien ja korppien huostaan.

Gaspar Ruiz oli pid‰tt‰nyt kiljahduksen, vaikka h‰nest‰ oli tuntunut kuin olisi h‰nelt‰ p‰‰ isketty irti; ja pime‰n tullen h‰n pudisti pois ruumiit, joiden paino oli ollut tukala ja ryˆmi matkaansa tasangon yli nelinkontan. Juotuaan matalasta purosta pitkin siemauksin kuin haavottunut peto kˆmpi h‰n pystyyn ja hoippui eteenp‰in sekap‰isen‰ ja tyls‰n‰, ik‰‰nkuin eksyneen‰ selke‰n yˆn t‰htien tuikkeeseen. Pieni talo n‰ytti nousevan maasta h‰nen edess‰‰n. H‰n kompuroi kuistille ja kolkutti oveen nyrkill‰‰n. Ei n‰kynyt valon pilkahdustakaan. Gaspar Ruiz olisi voinut luulla asukkaiden paenneen sielt‰, niinkuin monista muista ymp‰ristˆn taloista, jollei h‰nen jyskytykseens‰ olisi vastattu s‰ttivin huudahduksin. H‰nen kuumeisessa ja heikontuneessa tilassaan tuntui tuo vihainen ‰r‰htely kuuluvan kummalliseen, unimaiseen harha-aistimusten sarjaan, joka alkoi h‰nen aavistamattomasta kuolemantuomiostaan ja johti siet‰m‰ttˆm‰n janontunteen j‰lkeen laukauksiin jotka oli t‰hd‰tty h‰neen viidentoista askeleen p‰‰st‰, kunnes h‰nelt‰ oli kaula katkaistu yhdell‰ iskulla. "Avatkaa ovi!" huusi h‰n. "Avatkaa Jumalan nimess‰!"

Raivokas ‰‰ni ilkkui sis‰puolelta: "Tulkaa sis‰lle, tulkaa sis‰lle. T‰m‰ talo kuuluu teille Koko t‰m‰ maa kuuluu teille. Tulkaa ja ottakaa se."

"Jumalan rakkauden t‰hden", mutisi Gaspar Ruiz.

"Eikˆ koko maa ole teid‰n is‰nmaanmiesten omaa?" kirkui ‰‰ni oven toiselta puolelta. "Ettekˆ ole is‰nmaanmies?"

Gaspar Ruiz ei tiennyt. "Olen haavottunut", sanoi h‰n tyls‰sti.

Talossa tuli hiljaista. Gaspar Ruiz menetti toivonsa sis‰llep‰‰syst‰ ja laskeutui pitk‰kseen kuistille ihan oven eteen. H‰n ei huolehtinut rahtuakaan siit‰, miten h‰nen k‰visi. Kaikki h‰nen tietoisuutensa tuntui keskittyneen niskaan, jota s‰jˆili tuimasti. H‰nen v‰linpit‰m‰ttˆmyytens‰ kohtalostaan oli todellista.

Aamu sarasti, kun h‰n havahtui kuumeisesta torkahduksesta; ovi, johon h‰n oli kolkuttanut pime‰ss‰, oli nyt selki selj‰ll‰‰n, ja kynnyksen yli kumartui nuori nainen, ojennetuin k‰sivarsin pysytellen tasapainossa. Selj‰ll‰‰n lojuen tuijotti Gaspar Ruiz h‰neen. Kasvot olivat vaaleat ja silm‰t hyvin tummat; hiukset valuivat sysimustina suortuvina pitkin valkoisia poskia; huulet olivat t‰ytel‰iset ja punaiset. H‰nen takanaan n‰ki haavottunut toisen p‰‰n ja sen pitk‰t harmaat hiukset sek‰ laihat ryppyiset kasvot ja k‰det, jotka olivat h‰t‰‰ntyneesti liittyneet ristiin leuan alle.

VI

"Min‰ tunsin ne ihmiset ulkon‰ˆlt‰", kertoili kenraali Santierra vierailleen p‰iv‰llispˆyd‰n ‰‰ress‰. "Tarkotan sit‰ v‰ke‰, jolta Gaspar Ruiz sai suojaa. Is‰ oli vanha espanjalainen, varakas mies, joka oli joutunut h‰viˆˆn vallankumouksen takia. H‰nen maatilansa, kaupunkitalonsa, talletuksensa, kaikki maallinen omaisuutensa oli otettu takavarikkoon julistuksen perusteella, sill‰ h‰n oli meid‰n itsen‰isyytemme katkera vastustaja. Oltuaan suuressa arvossa pidetty ja vaikutusvaltainen varakuninkaan neuvoskunnan j‰sen tuli h‰nest‰ v‰h‰p‰tˆisempi henkilˆ kuin h‰nen omat orjansa, jotka meid‰n kunniakas vallankumouksemme vapautti. H‰nell‰ ei ollut edes varoja paetakseen maasta, kuten monien muiden espanjalaisten oli onnistunut tehd‰. On mahdollista, ett‰ h‰n kuljeskelussaan perikadon kohtaamana ja kodittomana, ainoana rasituksenaan henkens‰, jonka h‰n oli saanut pit‰‰ v‰liaikaisen hallituksen armosta, oli vain mutkattomasti k‰vellyt tuohon rapistuneeseen tiilikivirakennukseen. Se oli yksin‰inen paikka. Taloon ei n‰kynyt kuuluvan edes koiraa. Mutta vaikka katossa oli aukkoja kuin parin kanuunankuulan puhkaisemina, olivat puiset ikkunaluukut tukevat ja kaikin ajoin tiukasti ummessa.

"Matkani vei minut usein pitkin polkua, joka sivuutti tuon viheli‰isen ranchon. Ratsastin linnotuksesta kaupunkiin harva se ilta huokailemaan er‰‰n naisen ikkunan alla, jota rakastin, silloin. Kun on nuori — ymm‰rr‰tteh‰n… H‰n oli hyv‰ is‰nmaanyst‰v‰, sen vakuutan. Caballeros, uskokaa tai ‰lk‰‰, valtiollinen kiihtymys oli siihen aikaan niin suuri, ett‰ kuningaspuoluelaisen naisen sulojen olisi varmastikin ollut mahdoton tenhota minua…"

Pˆyd‰n ymp‰rilt‰ kuuluva leikkis‰n ep‰uskoisuuden sorina keskeytti kenraalin, ja sen kest‰ess‰ h‰n siveli valkoista partaansa totisena.

"Senjores", intti h‰n, "kuningaspuoluelainen oli meid‰n ‰rtyneille tunteillemme hirviˆ. T‰m‰n huomautan teille, jotta minua ei ep‰ilt‰isi v‰h‰isimm‰st‰k‰‰n hellyydest‰ tuon kuningaspuoluelaisen tyt‰rt‰ kohtaan. Ja tunteenihan olivatkin suuntautuneet toisaanne, kuten sanottu. Mutta min‰ en voinut olla huomaamatta h‰nt‰ niin‰ harvoina kertoina, jolloin h‰n seisoi kuistilla ulko-oven ollessa auki.

"Se vanha kuningaspuoluelainen, tiet‰k‰‰s, oli p‰hk‰hullu. Valtiolliset vastoink‰ymiset sek‰ t‰ydellinen kukistuminen ja h‰viˆ olivat h‰mment‰neet h‰nen j‰rkens‰. Osottaakseen ylenkatsettaan meid‰n is‰nmaanmiesten saavutuksille oli h‰n nauravinaan vankeuttansa, tiluksiensa menetyst‰, talojensa polttamista ja sit‰ kurjuutta, mihin h‰n oli joutunut naisv‰kens‰ kanssa. T‰m‰ naureskelu oli h‰nell‰ kehittynyt vallitsevaksi mieleenlyˆttym‰ksi, niin ett‰ h‰n alkoi hohottaa ja hihkua heti kun vain n‰ki jonkun vieraan. Se oli h‰nen hulluutensa muotona.

"Min‰ en luonnollisesti ollut mill‰nik‰‰n mielipuolen h‰lyst‰, sill‰ asiamme menestys oli her‰tt‰nyt meiss‰ amerikalaisissa ylemmyyden tunnetta. Luulen tosiaan halveksineeni h‰nt‰ syyst‰ ett‰ h‰n oli vanha kastilialainen, Espanjassa syntynyt ja kuningaspuoluelainen. Ne eiv‰t tietenk‰‰n olleet kunnollisia perusteita miehen huonoksumiseen, mutta kautta vuosisatojen olivat Espanjassa syntyneet osottaneet halveksivansa meit‰ amerikalaisia — yht‰ hyv‰‰ syntyper‰‰ kuin hekin — pelk‰st‰‰n syyst‰ ett‰ me olimme heid‰n m‰‰ritelm‰ns‰ mukaan siirtolaisia. Meit‰ oli pidetty nˆyryytetyss‰ asemassa ja pantu tuntemaan alemmuutemme seurael‰m‰ss‰. Ja nyt oli meid‰n vuoromme. Turvallisesti saimme me is‰nmaanmiehet ilmaista samoja tunteita, ja ollen nuori vapaustaistelija ja vapaustaistelijan poika, halveksuin min‰ tuota vanhaa espanjalaista enk‰ senvuoksi ottanut huomioon h‰nen r‰iv‰yst‰‰n, vaikka se loukkasikin tunteitani. Toiset eiv‰t kenties olisi olleet niin suvaitsevaisia.

"H‰n tapasi alottaa huikealla huikkauksella — 'min‰ n‰en is‰nmaanmiehen! Taas tulee yksi sellainen' — aikaa ennen kuin saavuin talon kohdalle. Naurunhohotusten keskeyttelem‰t j‰rjettˆm‰t s‰ttimiset kaikuivat v‰liin s‰hisev‰n k‰hein‰. Sulaa hulluutta kaikki, mutta min‰ tunsin arvoni vaativan pid‰tt‰m‰‰n hevoseni k‰velyyn, vilkaisemattakaan taloon p‰in, niinkuin olisi tuon miehen herjaava h‰ly kuistilla ollut mit‰ttˆm‰mp‰‰ kuin rakin luskutus. Aina ratsastin ohi, s‰ilytt‰en korskean v‰linpit‰m‰ttˆmyyden s‰vyn kasvoillani.

"Se oli kyll‰ sangen arvokasta; mutta minun olisi ollut parempi pit‰‰ silm‰ni auki. Sota-aikana ei soturi saisi koskaan ajatella olevansa vapaa palvelusvuorolta, ja olletikaan jos se sota on kapinaliikett‰, jolloin vihollinen ei ole toisen ovella, vaan ihan huoneissa. Sellaisina aikoina poistaa vihaksi paatuva kiihkeiden vakaumusten hehku kunnian ja inhimillisyyden pid‰kkeet monilta miehilt‰ sek‰ herkk‰tuntoisuuden ja pelon sulut joiltakuilta naisilta. Ja kun naiset kerran heitt‰v‰t sukupuolensa arastelun ja erist‰ytymisen, tulevat he vilkkaan ‰lyns‰ ja s‰‰lim‰ttˆm‰n ‰keytens‰ rajuuden johdosta vaarallisemmiksi kuin aseistetut j‰ttil‰iset."

Kenraalin ‰‰ni kohosi, mutta h‰nen iso k‰tens‰ siveli valkoista partaa kahteen kertaan, ja se kuvasti kunnianarvoisaa tyyneytt‰. "Si senjores! Naiset ovat valmiita nousemaan meille miehille saavuttamattomaan hell‰n kiintymyksen korkeuteen tai vaipumaan sellaiseen alennuksen kuiluun, joka h‰mm‰stytt‰‰ miehisi‰ ennakkok‰sityksi‰. Puhun tietysti poikkeuksellisista naisista…"

Muuan vieraista huomautti, ett‰ h‰n ei ollut viel‰ milloinkaan tavannut naista, joka ei olisi kyennyt k‰‰ntym‰‰n aivan poikkeukselliseksi tunteisiinsa voimakkaasti vaikuttavissa olosuhteissa. "Tuollainen huimap‰isyyden ylemmyys, mik‰ heill‰ on meihin verraten", lopetti keskeytt‰j‰, "tekee heist‰ ihmiskunnan mielenkiintoisemman puoliskon".

Vakavasti kuunnellut kenraali nyˆkk‰si kohteliaaksi myˆntymykseksi. "Si. Si. Olosuhteiden johdosta … aivan. He voivat aikaansaada suunnattoman paljon pahaa joskus ihan aavistamattomalla tavalla. Sill‰ kuka olisi osannut kuvitella, ett‰ nuori tyttˆ, h‰viˆlle joutuneen ja ainoastaan vihollistensa ylenkatseen johdosta henkiink‰‰n j‰‰neen kuningaspuoluelaisen tyt‰r, pystyisi tuottamaan kuolemaa ja h‰vityst‰ kahdelle vauraalle maakunnalle ja aiheuttamaan raskaita huolia vallankumouksen johtajille juuri heid‰n menestyksens‰ hetkell‰!" H‰n pys‰htyi antaakseen sen ihmeen tunkeutua mieleemme.

"Kuolemaa ja h‰vityst‰", jupisi joku kummastuneena; "sep‰ kamalaa!"

Vanha kenraali katsahti ymp‰rilleen ja pitkitti kertomustaan, "Niin. Sotaa nimitt‰in — turmiota. Mutta minusta, joka olen n‰hnyt h‰net ja puhellut h‰nen kanssaan, tuntuu viel‰ luonnottomammalta se keino, jolla h‰n sai vallan tuottaa t‰t‰ tuhoa etel‰isell‰ rajallamme. Se seikka her‰tti minussa j‰rkytt‰v‰‰ ‰llistyst‰, jota kaikki el‰m‰nkokemukseni runsaasti viidenkymmenen vuoden ajalta ei ole laisinkaan heikent‰nyt." H‰n silm‰si vieraitaan kuin varmistautuakseen tarkkaavaisuudestamme ja jatkoi, ‰‰nens‰ s‰vyn muuttuessa: "Min‰ olen, kuten tied‰tte, tasavaltalainen, vapausmiehen poika. Verraton ‰itini — Jumala h‰nen sielulleen rauhan suokoon — oli ranskatar, kiihke‰n tasavaltalaisen tyt‰r. Poikana taistelin vapauden puolesta; aina olen uskonut ihmisten tasa-arvoisuuteen; ja heid‰n veljeytens‰ taasen on mielest‰ni viel‰kin varmempi totuus. Katsokaa, miten tuimaa vimmastusta he osottavat erimielisyyksiss‰‰n! Ja mit‰ tied‰tte maailmassa katkeramman kiukkuista kuin veljesten riidat?"

Huomautuksessa ei ilmennyt v‰h‰ist‰k‰‰n ivan s‰vy‰, joten seurue ei saanut hymyillyksi t‰lle ihmiskunnan veljeyden k‰sitykselle. P‰in vastoin tuntui puhujan ‰‰ness‰ kaihomielisyytt‰, luonnollista miehelle, joka oli s‰ve‰n‰ ja hyv‰syd‰misen‰ joutunut velvollisuuden pakosta, vakaumuksen ja v‰ltt‰m‰ttˆmyyden ajamana, esitt‰m‰‰n osaansa armottoman v‰kivallan kohtauksissa.

Kenraali oli n‰hnyt paljon veljesvihoja. "Niinp‰ niin. Ei ole ep‰ilyst‰k‰‰n heid‰n veljeydest‰‰n", vahvisti h‰n. "Kaikki miehet ovat veljeksi‰ ja sellaisina tuntevat toisensa melkein liiaksi. Mutta" — ja vanhassa patriarkallisessa p‰‰ss‰, jota verhosivat hopeanharmaat hapset, v‰l‰htiv‰t mustat silm‰t leikkis‰sti — "jos olemmekin kaikin veljeksi‰, eiv‰t kaikki naiset ole sisariamme".

Nuoremmista vieraista kuultiin er‰‰n mutisevan tyytyv‰isyytt‰‰n sen tosiasian johdosta. Mutta kenraali jatkoi harkitun vakavasti: "He ovat kovin toisenlaisia! Tarina kuninkaasta [kuningas Kofetuan rakkaustarina on englantilaisen ritariromantiikan tunnetuimpia piirteit‰. Suom.], joka otti kerj‰l‰istytˆn valtaistuimensa jakajaksi, saattaa olla kyll‰kin kaunis silt‰ kannalta kuin me miehet ajattelemme itsest‰mme ja rakkaudesta. Mutta ett‰ nuori tyttˆ, ylv‰‰st‰ kauneudestaan kuuluisa ja viel‰ hiljakkoin varakuninkaan palatsin tanssiaisissa yleisesti ihailtu, ottaisi kumppanikseen guasson, tavallisen maalaisen, se on siet‰m‰tˆnt‰ meid‰n mielipiteellemme naisista ja heid‰n rakkaudestaan. Se on mielettˆmyytt‰. Niin k‰vi kuitenkin. Mutta t‰ytyy sanoa, ett‰ h‰nen tapauksessaan se oli vihan eik‰ rakkauden mielettˆmyytt‰."

Ritarillisen oikeudentunnon nimess‰ esitetty‰‰n t‰m‰n puolustuksen vaikeni kenraali toviksi. "Ratsastin talon ohi melkein joka p‰iv‰", alotti h‰n taas, "ja t‰llaista tapahtui sis‰ll‰. Mutta miten se kehittyi, sit‰ ei yksik‰‰n ihminen kykene oivaltamaan. Tytˆn toivottomuuden t‰ytyi olla tuskastunut yli kaikkien rajojen, ja Gaspar Ruiz oli mukautuva mies. H‰n oli ollut kuuliainen soturi. H‰nen voimakkuutensa oli kuin maassa makaava valtainen kivenj‰rk‰le, valmis lingottavaksi suuntaan tai toiseen poimijansa k‰dell‰.

"On selv‰‰, ett‰ h‰n kertoi vaiheensa ihmisille, joilta sai tarvitsemansa suojan. Ja h‰n kaipasikin kipe‰sti apua. H‰nen haavansa ei ollut vaarallinen, mutta h‰n oli henkipatto. Vanha kuningaspuoluelainen oli nauravan hulluutensa pimitt‰m‰, mutta molemmat naiset j‰rjestiv‰t haavottuneelle piilopaikaksi yhden niist‰ mˆkeist‰, joita oli hedelm‰puiden joukossa talon takana. Se hˆkkeli, ylt‰kyllin raikasta vett‰ kuumekohtauksien ahdistaessa ja muutamia s‰‰liv‰isi‰ sanoja — siin‰ kaikki, mit‰ he kykeniv‰t antamaan. Arvatenkin sai h‰n osuutensa ruuasta, mit‰ oli tarjolla. Ja niukastihan sit‰ tietysti oli: hyppysellinen paahdettua maissia, kulhollinen papuja kenties, tai leiv‰nkannikka ja muutamia viikunoita. Sellaiseen puutteeseen olivat nuo ylpe‰t ja ennen varakkaat ihmiset joutuneet."

VII

Kenraali Santierra osasi oikeaan oletuksessaan. Juuri senlaatuista oli apu, jota talonpoikainen Gaspar Ruiz sai kuningasmieliselt‰ perheelt‰, sitte kun tyt‰r oli avannut heid‰n viheli‰isen turvapaikkansa oven ‰‰rim‰iseen h‰t‰‰n ahdistetulle. Tytt‰ren synkk‰ p‰‰tt‰v‰isyys hallitsi is‰n hulluutta ja ‰idin vapisevaa h‰mminki‰.

H‰n oli kysynyt kynnyksen eteen sortuneelta tuntemattomalta: "Kuka teit‰ haavotti?"

"Sotamiehet, senjora", oli Gaspar Ruiz heikolla ‰‰nell‰ vastannut.

"Is‰nmaanmiehet?"

"Miksi?"

"Karkaamisesta", voihkasi toinen, nojautuen sein‰‰n tytˆn tummien silmien tarkastelemana. "Minut j‰tettiin kuolleeksi tuonne."

Tyttˆ ohjasi h‰net talon l‰pi pieneen savesta ja ruo'oista kyh‰ttyyn mˆkkiin, joka oli peittynyt metsittyneen hedelm‰puutarhan pitk‰‰n heinikkˆˆn. Haavottunut vaipui maissinolkikasalle nurkkaan ja huokasi raskaasti.

"Kukaan ei hae teit‰ t‰‰lt‰", sanoi tyttˆ, katsellen h‰nen avuttomuuttaan. "Yksik‰‰n ei tule l‰hellemme. Meid‰tkin on j‰tetty kuolleiksi — t‰nne."

Mies liikahti levottomasti likaisella olkil‰j‰ll‰‰n, ja niskan kirvellys pusersi h‰nelt‰ houreisen voihkauksen.

"N‰yt‰n min‰ viel‰ Estabanille, ett‰ olen elossa", jupisi h‰n.

H‰n vastaanotti tytˆn avun ‰‰neti, ja monet kivun p‰iv‰t kuluivat verkalleen. Tytˆn k‰ynnit mˆkiss‰ tuottivat haavottuneelle huojennusta ja liittyiv‰t kuumeisiin unelmiin enkeleist‰, jotka saapuivat h‰nen sairasvuoteensa ‰‰reen, sill‰ Gaspar Ruiz oli saanut valaistusta uskontonsa salaper‰isiss‰ kysymyksiss‰ — ja olipa kyl‰n pappi yksin vaivoin opettanut h‰nelle hiukan luku- ja kirjotustaitoakin. H‰n odotteli hoitajatartaan k‰rsim‰ttˆm‰sti ja tunsi syv‰‰ mielipahaa, kun n‰ki h‰nen poistuvan pime‰st‰ hˆkkelist‰ ja katoavan kirkkaaseen p‰iv‰paisteeseen. Siin‰ kovin heikkona viruessaan huomasi h‰n kykenev‰ns‰ melkoisen selv‰sti kuvittelemaan esille tytˆn kasvot, kun ummisti silm‰ns‰. Ja t‰m‰n kyvyn keksiminen vieh‰tti h‰nen toipumisaikansa pitki‰ yksin‰isi‰ hetki‰. Myˆhemmin, alkaessaan saada voimansa takaisin, hiipaili h‰n h‰m‰r‰n tullen majastansa talon luo ja istuskeli puutarhan puoleisen oven kynnyksell‰.

Sekap‰inen is‰ k‰yskenteli omassa huoneessaan edes takaisin, katkonaisesti mutisten ja naurahdellen itsekseen. K‰yt‰v‰ss‰ istui tuolilla ‰iti huokaillen ja voihkien. Karkeaan hiukioimeen vaatetukseen puettuna ja valjut laihat kasvot puolittain k‰tkeytynein‰ halpaan mantaan seisoi tyt‰r nojaillen oven pihtipieleen. Kyyn‰sp‰‰t polviin tuettuina ja p‰‰ k‰sien varassa puheli Gaspar Ruiz matalalla ‰‰nell‰ noille kahdelle naiselle.

Puutteen yhteinen kurjuus olisi k‰‰nt‰nyt katkeraksi ilveilyksi yhteiskunnallisen aseman erilaisuuden tahallisesti yritetyn yll‰pit‰misen. Gaspar Ruizin yksinkertainen sielu tajusi t‰m‰n. Oltuaan kuningaspuoluelaisten vankina tiesi h‰n uutisia ihmisist‰, joita he tunsivat. H‰n kertoili heid‰n vaiheitaan, ja kun h‰n kuvaili taistelua, jossa h‰net oli toistamiseen otettu vangiksi, valittivat naiset puolueensa k‰rsim‰‰ iskua ja salaisten toiveittensa h‰viˆt‰.

Gaspar Ruizilla ei ollut mit‰‰n puoluekantaa. Mutta h‰n tunsi syv‰llist‰ kiintymyst‰ nuoreen tyttˆˆn. Haluten osottautua h‰nen alentuvaisuutensa arvoiseksi kerskui h‰n hiukan ruumiillisista voimistaan. H‰nell‰ ei ollut muuta ylv‰stelt‰v‰‰. Tuon ominaisuuden johdosta kohtelivat kumppanit h‰nt‰ yht‰ suurella huomaavaisuudella, selitti h‰n, kuin olisi h‰n ollut kersantti, sek‰ leiriss‰ ett‰ taistelussa.

"Sain aina miten monta vain halusin seuraamaan itse‰ni minne hyv‰ns‰, senjorita. Minusta olisi pit‰nyt tehd‰ upseeri, koska osaan lukea ja kirjottaa."

H‰nen takanaan ‰‰nn‰hti vaitelias vanha rouva voihkaisevan huokauksen tuon tuostakin; j‰rkens‰ menett‰nyt is‰ marssi kamarissaan jupisten ja hohotellen; ja Gaspar Ruiz kohotti tuolloin t‰llˆin katseensa n‰iden ihmisten tytt‰reen.

H‰n silm‰ili tyttˆ‰ uteliaasti syyst‰ ett‰ t‰m‰ oli el‰v‰ olento, mutta myˆskin pelonsekaisen kunnioittavasti ja silti tuttavallisesti, niinkuin h‰n oli kirkoissa katsellut pyhimysten elottomia ja voimallisia patsaita, joiden suojelusta anotaan vaaroissa ja vaikeuksissa. H‰nen asemansa oli kovin vaikea.

H‰n ei voinut ikuisesti piileksi‰ puutarhassa. H‰n tiesi myˆs varsin hyvin, ett‰ ennen kuin h‰n olisi p‰‰ssyt puoltakaan p‰iv‰matkaa millek‰‰n suunnalle, sieppaisi h‰net kiinni joku tienoolla parveilevista ratsuv‰en patrulleista ja toisi johonkin niist‰ leireist‰, joihin Perun vapauttajaksi ryhtynyt is‰nmaallinen armeija oli kokoontunut. Siell‰ h‰net lopulta tunnettaisiin Gaspar Ruiziksi — kuningaspuolueeseen yhtyneeksi karkuriksi — ja ep‰ilem‰tt‰ telotettaisiin tehokkaasti t‰ll‰ kertaa. Maailmassa ei n‰kynyt olevan mit‰‰n sijaa viattomalle Gaspar Ruizille. Ja t‰t‰ ajatellessaan h‰nen yksinkertainen sielunsa antautui karvaaseen synkkyyteen ja katkeruuteen.

H‰nest‰ oli tehty v‰kisin sotamies. H‰n ei pit‰nyt sotilas-urasta. Ja h‰n oli ollut asialleen hyv‰ sotamies kuten vanhemmilleen hyv‰ poikakin s‰veytens‰ ja voimakkuutensa johdosta. Mutta nyt ei kumpaisellakaan ollut k‰yt‰ntˆ‰. H‰net oli riistetty vanhemmiltaan, eik‰ h‰n voinut en‰‰ olla sotamiehen‰k‰‰n — ei ainakaan kunnon sotamiehen‰. Kukaan ei tahtonut kuulla h‰nen selityksi‰‰n. Kuinka kohtuutonta! Kerrassaan kohtuutonta!

Ja murheellisesti mutisten selosti h‰n kiinnijoutumistaan ja uutta vangitsemistaan kahdenteenkymmenenteen kertaan. Sitte h‰n kohotti katseensa oviaukossa seisovaan ‰‰nettˆm‰‰n tyttˆˆn. "Si, senjorita", pahotteli h‰n syv‰‰n huoaten, "v‰‰ryys on saattanut vaivaisen hengen ruumiissani ihan arvottomaksi minulle ja kaikille muillekin. Enk‰ pid‰ v‰li‰, kuka sen riist‰‰ minulta."

Er‰‰n‰ iltana, h‰nen siten huokuessa haavottuneen sielunsa valitusta, alentui tyttˆ huomauttamaan, ett‰ jos h‰n olisi mies, ei h‰n pit‰isi arvottomana mit‰‰n el‰m‰‰, jossa oli j‰ljell‰ koston mahdollisuus.

H‰n n‰ytti puhuvan itsekseen. H‰nen ‰‰nens‰ oli matala. Gaspar Ruiz nautti vienosta, ik‰‰nkuin haaveellisesta ‰‰nest‰, tuntien siit‰ kummallista riemastusta, jotakin parhaan viinin lailla l‰mmitt‰v‰‰ rinnassaan.

"Totta, senjorita", sanoi h‰n, hitaasti kohottaen kasvonsa h‰nt‰ kohti; "Estabanille pit‰‰ n‰ytt‰‰, ett‰ min‰ en lopultakaan ole kuollut".

Hullun is‰n jupina oli aikaa tauonnut; huokaileva ‰iti oli vet‰ytynyt johonkin tyhj‰‰n huoneeseen. Talossa oli kaikki hiljaista kuten ulkopuolellakin, kirkkaana kuin p‰iv‰ helotti kuutamo mustien varjojen t‰plitt‰m‰ss‰ pensastuneessa puutarhassa. Gaspar Ruiz n‰ki donna Erminian tummien silmien katsovan alas h‰neen.

"Hm! Kersantti", ‰‰nn‰hti tyttˆ v‰h‰ksyv‰sti.

"Ka, h‰n haavotti minua miekallaan", selitti toinen sen ylenkatseen h‰mment‰m‰n‰, joka n‰ytti paistavan h‰nen valjuista kasvoistaan.

Tyttˆ musersi h‰net katseellaan. H‰nen tahtoessaan tulla ymm‰rretyksi oli t‰m‰ tahto niin voimakas, ett‰ se her‰tti Gaspar Ruizin tajuamaan lausumattomiakin asioita.

"Mit‰ muuta odotitte minun tekev‰n?" huudahti h‰n kuin ‰kki‰ ep‰toivoon ahdistettuna. "Onko minulla voimia enemp‰‰n? Olenko min‰ kenraalina johtamassa armeijaa? — min‰ vaivainen syntinen, jota lopuksi piti teid‰n ruveta halveksimaan."

VIII

"Senjores", kertoili kenraali vierailleen, "vaikka ajatuksissani silloin asui rakkaus lumouksineen, vaikutti tuon talon n‰keminen minuun aina vastenmielisesti, etenkin kuutamolla, kun sen suljetut ikkunaluukut ja aution yksin‰isyyden leima tuntuivat kaamealta. Silti k‰ytin edelleenkin rotkon reunaa myˆten kulkevaa polkua, koska se oli oikotie. Hullu kuningaspuoluelainen herjasi ja nauroi minua joka ilta suunnattomaksi mielihyv‰kseen; mutta jonkun ajan kuluttua h‰n lakkasi ilmestym‰st‰ kuistille, ik‰‰nkuin kyll‰styneen‰ v‰linpit‰m‰ttˆmyyteeni. En tied‰, miten h‰net saatiin herke‰m‰‰n. Mutta Gaspar Ruizin oleskellessa talossa olisi ollut helppo pid‰tt‰‰ h‰net v‰kisinkin. Varovaisuus vaati heit‰ nyt v‰ltt‰m‰‰n kaikkea, mik‰ saattoi ‰rsytt‰‰ minua. Niin ainakin arvelen.

"Vaikka Chilen s‰ihkyvin silm‰pari olikin minut tenhonnut, niin huomasin vanhuksen poissaolon viikkokauden kuluttua. N‰in meni taas muutamia p‰ivi‰. Aloin ajatella, ett‰ nuo kuningasmieliset olivat kenties l‰hteneet jonnekin muuanne. Mutta er‰‰n‰ iltana, kiirehtiess‰ni kaupunkia kohti, n‰in taas jonkun kuistilla. Se ei ollut mielipuoli, vaan h‰nen tytt‰rens‰. H‰n seisoi pidellen puupylv‰‰st‰, solakkana ja valjuna, isot silm‰t puutteen ja surun painamina syv‰lle kuoppiinsa. Katselin h‰nt‰ tiukasti, ja h‰n kohtasi tuijotukseni omituisella, kysyv‰ll‰ silm‰yksell‰. Kun sitten ohitse ratsastettuani k‰‰nsin p‰‰ni, n‰ytti h‰n kokoavan rohkeutensa ja toden totta viittasi minua takaisin.

"Min‰ tottelin, senjores, melkein ajattelematta, niin suuri oli h‰mm‰stykseni. Viel‰ suuremmaksi k‰vi se kuullessani, mit‰ h‰nell‰ oli sanottavaa. H‰n alotti kiitt‰m‰ll‰ minua is‰ns‰ heikkouden suvaitsemisesta, niin ett‰ minua h‰vetti. Olin tahtonut osottaa ylenkatsetta enk‰ suopeutta! Jokainen sana varmaankin poltti h‰nen huuliansa, mutta h‰n ei kertaakaan horjahtanut s‰ve‰st‰ ja surumielisest‰ arvokkuudesta, joka vastoin tahtoanikin saavutti kunnioitukseni. Senjores, meiss‰ ei ole naisen vastusta. Mutta tuskin uskoin korviani, kun h‰n p‰‰si varsinaiseen kerrottavaansa. Kaitselmus, lopetti h‰n, n‰ytti s‰ilytt‰neen henkiin tuon v‰‰ryytt‰ k‰rsineen sotilaan, joka nyt luotti upseerikunniaani ja s‰‰liv‰isyyteeni.

"'V‰‰ryytt‰ k‰rsinyt mies', virkoin min‰ kylm‰kiskoisesti. 'No, samaa ajattelen min‰kin: ja te olette suojelleet puolueenne vihollista'.

"'H‰n oli onneton kristitty, joka Jumalan nimess‰ rukoili apua ovellamme, senjor' vastasi h‰n yksinkertaisesti.

"Aloin ihailla tyttˆ‰. 'Miss‰ h‰n on nyt?' kysyin j‰yk‰sti.

"Mutta h‰n ei taipunut vastaamaan siihen tiedustukseen. Erinomaisen viekkaasti ja miltei pirullisen hienotuntoisesti sai h‰n muistutetuksi minulle ylpeytt‰ni loukkaamatta, miten onnistumattomasti olin yritt‰nyt pelastaa vartiohuoneeseen teljettyjen vankien henke‰. H‰n tietysti tunsi koko jutun. Gaspar Ruiz, sanoi h‰n, rukoili minua hankkimaan nimelleen suojeluskirjan itse kenraali San Martinilta. H‰nell‰ oli muka t‰rke‰ ilmotus teht‰v‰n‰ ylip‰‰llikˆlle.

"Por Dios, hyv‰t herrat, h‰n pani minut uskomaan tuon kaiken, ollen esiintyvin‰‰n mies-paran pelkk‰n‰ puhetorvena. Kohtuuttoman menettelyn murjomana odotti muka Gaspar Ruiz saavansa minulta osakseen yht‰ paljon jalomielisyytt‰ kuin oli h‰nelle osottanut kuningasmielinen perhe, jolta h‰n oli saanut turvapaikan.

"Haa! Se oli hyvin ja ylv‰‰sti sanottu minunlaiselleni nuorukaiselle.

Pidin h‰nt‰ suurena. Voi, h‰n oli vain leppym‰tˆn!

"Lopuksi ratsastin matkaani hyvin innostuneena hommasta, vaatimatta edes n‰hd‰kseni Gaspar Ruizia, jonka p‰‰ttelin oleksivan talossa.

"Mutta tyynemmin harkitessani aloin n‰hd‰ muutamia vaikeuksia, joiden kohtaamiseksi minulla ei ollut kylliksi luottamusta itseeni. Ei ollut helppo l‰hesty‰ ylip‰‰llikkˆ‰ sellaisella kertomuksella. Pelk‰sin huonoa menestyst‰. Vihdoin katsoin paremmaksi esitt‰‰ asian oman divisionani kenraalille, Roblesille, perheeni yst‰v‰lle, joka oli hiljakkoin m‰‰r‰nnyt minut ajutantikseen.

"Mutkattomasti otti h‰n sen heti k‰sist‰ni.

"'Talossa! tietysti on mies talossa', sanoi h‰n halveksivasti. 'Sinun olisi pit‰nyt menn‰ miekka k‰dess‰ sis‰lle ja vaatia h‰nt‰ antautumaan, sen sijaan ett‰ pakisit kuningasmielisen tytˆn kanssa kuistilla. Nuo ihmiset olisi pit‰nyt h‰‰t‰‰ tiehens‰ aikaa sitten. Kuka tiet‰‰, kuinka monta vakoojaa on majaillut heid‰n luonaan ihan leirimme keskell‰? Suojeluskirja ylip‰‰llikˆlt‰! Sen miekkosen julkeutta! Ha! ha! Nyt sieppaamme h‰net t‰n‰ yˆn‰, ja sitten otamme ilman mit‰‰n suojeluskirjaa selville, mit‰ h‰nell‰ on niin ylen t‰rke‰t‰ sanottavaa. Ha, ha, ha!'

"Kenraali Robles — rauha h‰nen sielulleen — oli lyhyt, pˆn‰kk‰ mies, tuima ja rattoisa, pyˆreiss‰ silmiss‰ kova tuijotus. Surkeuteni n‰hdess‰‰n h‰n lis‰si:

"'No, no, chico — lupaan sinulle h‰nen henkens‰, jollei h‰n tee vastarintaa. Ja se ei ole luultavaa. Emmeh‰n toki nitist‰ hyv‰‰ soturia, jos asiasta muulla p‰‰see. Maltas! Olen utelias n‰kem‰‰n voimaihmist‰si. Veitikalle ei kelpaa v‰hempi kuin kenraali — hyv‰, h‰n saakoon kenraalin puhutellakseen. Ha! ha! L‰hdenp‰ itse pyyntiin, ja sin‰ tulet tietysti mukaan.'

"Ja se tehtiin samana yˆn‰. Aikaisin illalla piiritettiin hiljaisesti talo ja puutarha. Myˆhemm‰ll‰ l‰ksimme kenraali ja min‰ tanssiaisista, joihin olimme ottaneet osaa kaupungissa, ja ratsastimme kevytt‰ laukkaa taipaleelle. Pys‰hdyimme v‰h‰n matkan p‰‰h‰n talosta; palvelusupseeri piteli hevosiamme. Hiljainen vihellys varoitti pitkin rotkon reunaa vartioitsevia miehi‰, ja me astuimme hiljaa kuistille. Saarrettu talo n‰ytti kuutamossa autiolta.

"Kenraali koputti ovelle. Tuokion kuluttua kysyi sis‰lt‰ naisen ‰‰ni, kuka koputti. P‰‰llikkˆni tˆlm‰si minua lujasti kyyn‰sp‰‰ll‰‰n. Min‰ ‰hk‰isin.

"'Min‰ t‰‰ll‰ olen, luutnantti Santierra', sopersin kuin tukehtumaisillani. 'Avatkaa.'

"Ovi avautui hitaasti. N‰hdess‰‰n toisen miehen olevan mukanani alkoi ohutta vahakynttil‰‰ pitelev‰ tyttˆ per‰yty‰ vitkallisesti edell‰mme, varjostaen valoa k‰dell‰‰n. H‰nen j‰hmettyneet, valjut kasvonpiirteens‰ n‰yttiv‰t aavemaisilta. Min‰ astuin sis‰‰n kenraali Roblesin per‰ss‰. H‰nen katseensa olivat t‰hd‰tyt minuun. Tein p‰‰llikkˆni sel‰n takana avuttoman liikkeen, yritt‰en samalla kertaa antaa tyynnytt‰v‰‰ s‰vy‰ kasvoilleni. Yksik‰‰n meist‰ kolmesta ei ‰‰nn‰ht‰nytk‰‰n.

"Olimme huoneessa, jonka lattia ja sein‰t olivat paljaat. Siell‰ oli j‰re‰tekoinen pˆyt‰ ja pari tuolia, ei yht‰‰n mit‰‰n muuta. Vanha vaimo, jonka harmajat hiukset riippuivat hajallaan, v‰‰nteli k‰si‰‰n meid‰n ilmestyess‰mme esille. ƒ‰nek‰s naurun r‰h‰hdys kajahteli tyhj‰ss‰ talossa kovin h‰tk‰hdytt‰v‰n‰ ja kaameana. T‰llˆin yritti vanha vaimo p‰‰st‰ ohitsemme.

"'Ket‰‰n ei ulos huoneesta', sanoi kenraali Robles minulle.

"Heilautin oven kiinni, kuulin s‰pin raksahtavan, ja nauru heikkeni korvissamme.

"Ennen kuin sen enemp‰‰ enn‰tettiin virkkaa huoneessa kuulin h‰mm‰styksekseni et‰isen ukkosen jymy‰.

"Huoneeseen tullessani oli minulla selv‰ vaikutelma kauniista ja selke‰st‰ kuutamoyˆst‰; pilven hattaraakaan ei ollut n‰kynyt taivaalla. En voinut uskoa korviani. Minut oli aikaisin l‰hetetty ulkomaille opiskelemaan, joten en ollut tutustunut synnyinmaani kammottavimpaan luonnonilmiˆˆn. Sanomattomaksi ihmetyksekseni n‰in p‰‰llikkˆni silmien kuvastavan kauhistusta. ƒkki‰ tunsin p‰‰t‰ni huimaavan! Kenraali horjahti raskaasti minua vasten; tyttˆ n‰ytti huojuvan keskilattialla, vahakynttil‰ kirposi h‰nen k‰dest‰‰n ja sammui; korviani vihlaisi vanhan vaimon kime‰ kirkaus: 'Misericordia!' Pilkkopime‰ss‰ kuulin laastin rapisevan seinist‰ lattialle. Onneksi ei katto ollut laastittu. Pidelless‰ni oven s‰pist‰ kuulin kattotiilien ryskeen taukoavan p‰‰ni yll‰. T‰r‰hdys oli p‰‰ttynyt.

"'Ulos talosta! Ovi! Pakoon, Santierra, pakoon!' kiljui kenraali. Tied‰tteh‰n, senjores, etteiv‰t meid‰n maassamme urhoollisimmatkaan h‰pe‰ pelkoa, jolla maanj‰ristys j‰rkytt‰‰ ihmisen kaikkia aisteja. Siihen ei koskaan totu. Uudistunut kokemus vain kartuttaa tuon nimettˆm‰n kauhun valtaa.

"Se oli minun ensim‰inen maanj‰ristykseni, ja olin levollisin heist‰ kaikista. K‰sitin ulkopuolelta kuuluneen jysk‰hdyksen johtuneen siit‰, ett‰ kuisti oli sortunut puupylv‰ineen ja ulkonevine tiilikattoineen. Seuraava t‰r‰hdys kenties tuhoaisi talon. Tuo ukkosenjymy l‰heni taas. Kenraali rynt‰ili ymp‰ri huonetta, tavotellen kai ovea. H‰n rapisteli kuin yritellen kavuta ylˆs seini‰, ja selv‰sti kuulin h‰nen rukoilevan useitakin pyhimyksi‰ avukseen. 'Ulos, ulos, Santierra!' karjui h‰n.

"Ainoastaan tytˆn ‰‰nt‰ en kuullut.

"'Kenraali', huusin min‰, 'en saa ovea hievahtamaankaan. Me olemme teljetyt huoneeseen.'

"En tuntenut h‰nen ‰‰nt‰‰n siin‰ sadatuksen ja ep‰toivon huudossa, joka puhkesi h‰nelt‰. Tied‰n maassani — etenkin niiss‰ maakunnissa, joissa maanj‰ristyksi‰ sattuu useimmin — monia ihmisi‰, jotka eiv‰t suostu syˆm‰‰n, nukkumaan, rukoilemaan tai edes istuutumaan korttipˆyt‰‰n suljetuin ovin. Vaarana ei ole ajan hukka, vaan se seikka, ett‰ seinien liikkuminen saattaa likist‰‰ oven kerrassaan avaamattomaksi. N‰in oli meille k‰ynyt. Me olimme loukussa, ja kenelt‰k‰‰n emme voineet odottaa apua. Maassani ei ole ainoatakaan, joka astuisi rakennukseen maan vapistessa. Ei ole koskaan ollut — paitsi yksi: Gaspar Ruiz.

"H‰n oli tullut jostakin lymykolostaan talon ulkopuolelta ja kiivennyt luhistuneen kuistin hirsien yli. Tulevaista tuhoa ilmottavan kamalan, maanalaisen jyrin‰n yli kuulin mahtavan ‰‰nen huutavan j‰ttil‰iskeuhkoin: 'Erminia!' Maanj‰ristys on suuri s‰‰tyerotusten tasottaja. Ker‰sin kaiken p‰‰tt‰v‰isyyteni kohtauksen kauhua vastaan. 'H‰n on t‰‰ll‰' huikkasin takaisin. Minulle vastasi ik‰‰nkuin raivostuneen pedon karjahdus — sill‰v‰lin kun p‰‰t‰ni pyˆrrytti, hengitykseni salpautui ja tuskan hiki kihoili otsalleni.

"H‰n jaksoi nostaa raskaan kannatuspylv‰‰n aseekseen. Pidellen sit‰ kainalossaan kuin peist‰, mutta molemmin k‰sin, h‰n vimmatusti rynnisti muurinmurtajan voimalla heiluvaa rakennusta vasten, murtaen auki oven ja hyˆk‰ten p‰‰t‰pahkaa sis‰lle meid‰n kuukertuneiden ruumiittemme yli. Kenraali ja min‰ kavahdimme jalkeille ja s‰nt‰simme ulos yhtaikaa, katsahtamatta kertaakaan taaksemme ennen kuin p‰‰simme tien toiselle puolelle. Tarraten kiinni toisiimme n‰imme sitte talon ‰killisesti muuttuvan muodottomaksi kasaksi miehen takana, joka hoippui meit‰ kohti, kantaen naista syliss‰‰n. H‰nen pitk‰ musta tukkansa riippui kantajaa melkein jalkoihin. Kunnioittavasti laski h‰n kantamuksensa kohoilevalle maalle, ja kuutamo paistoi pelastetun ummistuneille silmille.

"Senjores, me p‰‰simme vaivoin ratsaille. Jaloilleen nousten hyp‰hteliv‰t hevosemme rajusti, sotamiesten pitelemin‰, jotka olivat juoksujalkaa saapuneet joka taholta. Kukaan ei silloin ajatellut Gaspar Ruizin kiinniottoa. Ihmisten ja el‰inten silm‰t kiiluivat hurjasta pelosta. Kenraalini l‰hestyi Gaspar Ruizia, joka seisoi liikkumattomana kuin patsas vartioiden tyttˆ‰. H‰n antoi pudistaa itse‰‰n hartioista, siirt‰m‰tt‰ katsettaan tytˆn kasvoista.

"'Que guape!' huusi kenraali h‰nen korvaansa. 'Sin‰ olet maailman uljain mies. Olet pelastanut henkeni. Min‰ olen kenraali Robles. Tule asuntooni huomenna, jos Jumala armossaan sallii meid‰n n‰hd‰ sen p‰iv‰n.'

"Toinen ei hievahtanutkaan — ik‰‰nkuin kuurona, tunteettomana, tajuamattomana.

"Me ratsastimme pois kaupunkia kohti, huolissamme omaisistamme, yst‰vist‰mme, joiden kohtaloa tuskin uskalsimme ajatellakaan. Sotamiehet juoksivat hevostemme vieress‰. Kaikki unohdettiin koko maata kohdanneen onnettomuuden lamaannuksessa."

Gaspar Ruiz n‰ki tytˆn avaavan silm‰ns‰. Silm‰luomien kohoaminen n‰ytti her‰tt‰v‰n h‰net horroksista. He olivat yksin‰‰n; kodittomien ihmisten kauhun- ja h‰t‰huudot kuuluivat rannikkoalangoilta et‰isen‰ ja suunnattomana kohuna, tunkeutuen kuiskeen tavoin heid‰n yksin‰isyyteens‰.

Pelastettu kohosi nopeasti seisaalle, luoden pelokkaita katseita joka taholle. "Mit‰ nyt?" huudahti h‰n heikosti ja tirkisti Gaspar Ruizia kasvoihin. "Miss‰ olen?"

Sanaakaan hiiskumatta painoi toinen p‰‰ns‰ alas.

"… Kuka sin‰ olet?"

Gaspar Ruiz polvistui hitaasti h‰nen eteens‰ ja kosketti h‰nen karkean, mustan poijihameensa helmaa. "Orjasi", sanoi h‰n.

Tyttˆ sai silloin n‰kyviins‰ rauniokasan, joka oli ollut talo; ep‰selv‰sti h‰‰mˆtti se pˆlypilvest‰. "Voi!" parkaisi h‰n, painaen k‰dell‰‰n otsaansa.

"Min‰ kannoin sinut ulos tuolta", kuiskasi pelastaja h‰nen jalkainsa juuressa.

"Ja he?" kysyi tyttˆ tuskaisesti nyyhkytt‰en.

Gaspar Ruiz nousi, tarttui h‰nt‰ k‰teen ja talutti h‰net hell‰sti rauniokasaa kohti jonka oli maanvierem‰ puolittain peitt‰nyt. "Tule ja kuuntele", h‰n sanoi.

Rauhallinen kuu n‰ki heid‰n kompuroivan kivien, hirsien ja tiilien kasaamalle rˆykkiˆlle, josta oli tullut hautakumpu. He painoivat korvansa rakoja vasten, kuullakseen jonkun voihkaisun tai huokauksen.

Viimein virkkoi Gaspar Ruiz: "He kuolivat nopeasti. Sin‰ olet yksin."

Tyttˆ istuutui katkenneen hirren p‰tk‰lle ja laski toisen k‰sivartensa kasvoilleen. Kumppani odotti — mutta l‰hensi sitte huulensa h‰nen korvaansa. "Menk‰‰mme", kuiskasi h‰n.

"En koskaan — en koskaan l‰hde t‰‰lt‰", huudahti tyttˆ, kohottaen k‰tens‰ p‰‰n yli.

Gaspar Ruiz kumartui h‰nen ylitseen, ja tytˆn kohotetut k‰sivarret putosivat h‰nen hartioilleen. H‰n kohotti tytˆn syliins‰, suoristi ryhtins‰ ja alkoi k‰vell‰, katsellen suoraan eteens‰.

"Mit‰ teet?" kysyi toinen heikosti.

"Pakenen vihollisiani", vastasi sotilas, edes vilkaisematta keve‰‰n kantamukseensa.

"Minun kanssani?" huokasi tyttˆ avuttomasti.

"En ikin‰ ilman sinua", vastasi Gaspar Ruiz. "Sin‰ olet v‰kevyyteni."

H‰n painoi tytˆn rintaansa vasten. H‰nen kasvonsa olivat totiset ja askeleensa vakaat. Tuhoutuneiden kylien raunioissa puhkeavat tulipalot hohtelivat punaisina pilkkuina tasangolla, ja kolkkona sorinana kaikuivat h‰nen korvissaan et‰iset valitukset, huudot: Misericordia! Misericordia! H‰n asteli edelleen, juhlallisena ja maltillisena, ik‰‰nkuin kantaen jotakin pyh‰‰, haurasta ja kallisarvoista.

Aika-ajoin notkui maa h‰nen jalkainsa alla.

IX

Koneellisen huolellisin liikkein ja hajamielisen n‰kˆisen‰ sytytti vanha kenraali Santierra pitk‰n ja paksun sikaarin.

"Kesti monta tuntia ennen kuin saimme l‰hetetyksi patrullin takaisin rotkolle", jatkoi h‰n. "Olimme tavanneet kolmanneksen kaupunkia luhistuneena, muun osan j‰rkkyneen‰; yhteinen onnettomuus oli syˆssyt yht‰l‰iseen h‰t‰‰nnykseen kaikki asukkaat, rikkaat ja kˆyh‰t. Toisten teeskennelty reippaus oli r‰ike‰n‰ vastakohtana toisten ep‰toivolle. Yleisess‰ sekasorrossa joukko hurjaluontoisia varkaita, jotka eiv‰t pelj‰nneet Jumalaa tai ihmisi‰, koitui vaaraksi niille, jotka olivat saaneet kotinsa h‰viˆst‰ pelastetuksi joitakin arvokapineita. Huudellen 'Misericordia!' ‰‰nekk‰‰mmin kuin kukaan muu jokaisen t‰r‰hdyksen tullessa ja lyˆden rintojaan toisella k‰dell‰‰n n‰m‰ roistot rosvosivat onnettomia uhreja toisella, h‰ik‰ilem‰tt‰ murhaakaan.

"Kenraali Roblesin divisiona oli kaikin voimin ryhtynyt suojelemaan kaupungin tuhoutuneita osia noiden ep‰inhimillisten heittiˆiden tihutˆilt‰. K‰skyl‰isupseerin velvollisuuksien pid‰ttelem‰n‰ p‰‰sin vasta aamulla varmistautumaan oman perheeni turvallisuudesta. ƒitini ja sisareni olivat hengiss‰ pelastuneet tanssisalista, johon olin heid‰t j‰tt‰nyt aikaisin illalla. Muistan nuo kaksi tyttˆ‰ — Jumala heid‰n sieluilleen rauhan suokoon — kuin n‰kisin heid‰t t‰ll‰ hetkell‰, tuhoutuneen talomme puutarhassa, kalpeina, mutta toimeliaina, auttelemassa muutamia kovaonnisia naapureitamme, tahrautuneissa tanssipuvuissaan ja sortuneiden seinien tomu hiuksille kerrostuneena. ƒidill‰ni oli horjumaton sielu heikossa ruumiissaan. Puolittain verhoutuneena kallisarvoiseen shaaliin lep‰si h‰n puutarhalavitsalla koristealtaan ‰‰ress‰, jonka suihkul‰hde oli sin‰ yˆn‰ ainiaaksi lakannut lirisem‰st‰.

"Minulla oli tuskin ollut aikaa syleill‰ heit‰ kaikkia suunnattomassa riemastuksessani, kun p‰‰llikkˆni saapui paikalle ja l‰hetti minut muutamien sotamiesten kanssa rotkolle noutamaan voimaihmist‰ni, kuten h‰n sanoi, ja valjua tyttˆ‰.

"Mutta siell‰ ei ollut ket‰‰n noudettavaksemme. Maanvierem‰ oli peitt‰nyt talon rauniot; paikalla oli pelkk‰ multakumpu, josta siell‰ t‰‰ll‰ n‰kyi hirrenp‰it‰.

"Siten olivat vanhan kuningasmielisen pariskunnan koettelemukset p‰‰ttyneet. Valtainen ja vihkim‰tˆn hauta oli niellyt heid‰t el‰v‰lt‰, heid‰n onnettomassa niskuroimisessaan kansan vapautumistahtoa vastaan. Ja heid‰n tytt‰rens‰ oli tipo tiess‰‰n.

"Ett‰ Gaspar Ruiz oli vienyt h‰net mukanaan, sen k‰sitin hyvin. Mutta kun t‰t‰ tapausta ei oltu ennakolta otettu lukuun, ei minulla ollut mit‰‰n m‰‰r‰yst‰ heid‰n takaa-ajostaan. Eik‰ minulla totisesti ollut siihen haluakaan. En en‰‰ luottanut v‰litykseeni. Se ei ollut koskaan tuottanut menestyst‰ eik‰ edes n‰ytt‰nyt kunniakkaalta. H‰n oli mennyt matkoihinsa. No, menkˆˆn. Ja h‰n oli vienyt mukanaan tuon kuningasmielisen tytˆn! Se sopi oivallisesti. Vaya con Dios. Nyt ei ollut aika piitata karkurista, jonka olisi syyst‰ tai syytt‰ pit‰nyt olla kuollut, ja tytˆst‰, jonka olisi ollut parempi pysy‰ syntym‰ttˆm‰n‰.

"Marssitin siis mieheni takaisin kaupunkiin.

"Muutamien p‰ivien kuluttua, kun j‰rjestys oli palautettu, muuttivat kaikki huomattavammat perheet Santiagoon, minunkin. Meill‰ oli siell‰ komea talo. Samalla kertaa siirrettiin Roblesin divisiona uuteen asemapaikkaan l‰helle p‰‰kaupunkia. T‰m‰ muutos soveltui hyvin minun kotoisiin ja lemmentunteisiini.

"Er‰‰n‰ iltana, jokseenkin myˆh‰‰n, kutsuttiin minut p‰‰llikkˆni luo. Tapasin kenraali Roblesin asunnossaan lep‰ilem‰ss‰, univormu riisuttuna, ja siemailemassa raakaa konjakkia pikarista — varokeinoksi, kuten h‰nell‰ oli tapana selitt‰‰, unettomuutta vastaan, jota moskiitojen puremat tuottivat. H‰n oli kelpo soturi, ja h‰n antoi minulle k‰yt‰nnˆllist‰ kuten tietopuolistakin sotataidon opetusta. Varmaankin on Jumala ollut armollinen h‰nen sielulleen, sill‰ h‰nen vaikuttimensa eiv‰t milloinkaan olleet muuta kuin is‰nmaallisia, jos h‰n olikin kiivasluontoinen. Moskiitoverkkojen k‰ytt‰mist‰ h‰n taasen piti hentomielisen‰, h‰pe‰llisen‰ — soturille sopimattomana.

"Huomasin ensi silm‰yksell‰, ett‰ h‰nen jo melkoisesti punehtuneilla kasvoillaan oli erinomaisen hyv‰ntuulinen ilme.

"'Ahaa, senjor teniente', huusi h‰n kovaa, kun tervehdin ovelta.

'Katsopas! Sinun voimaihmisesi on taas sukeltanut esiin.'

"H‰n ojensi minulle kokoontaitetun kirjeen, jonka n‰in osotetuksi

'Tasavaltalaisten armeijan ylip‰‰llikˆlle'.

"'T‰m‰n', pitkitti kenraali Robles kaikuvalla ‰‰nell‰‰n, 'tyˆnsi joku poika vartiosoturin kouraan p‰‰kortteerin edustalla, miehen seistess‰ siin‰ kai hempukkaansa ajatellen — sill‰ ennen kuin h‰n ‰lysi mit‰‰n oli poika kadonnut markkinav‰en sekaan, ja h‰n v‰itt‰‰, ettei h‰n henke‰ns‰k‰‰n pelastaakseen kykenisi tuntemaan nulikkaa.'

"P‰‰llikkˆni kertoi minulle edelleen, ett‰ sotamies oli antanut kirjeen vartion kersantille ja ett‰ se oli lopulta joutunut ylip‰‰llikkˆmme k‰siin. H‰nen ylh‰isyytens‰ oli suvainnut ottaa omin silmin huomatakseen sen sis‰llˆn. Sitten oli h‰n kahdenkeskisen‰ luottamuksena kertonut asian kenraali Roblesille.

"Kirjett‰, senjores, en en‰‰ kykene tarkalleen muistamaan. N‰in Gaspar Ruizin nimikirjotuksen. H‰n oli h‰ik‰ilem‰tˆn miekkonen. Maanj‰ristyksest‰ oli h‰n temmannut itselleen sielun, muistattehan. Ja se sielu nyt oli sanellut tuon kirjeen lauselmat. Sen s‰vy oli hyvin itsen‰inen. Muistan sen tuntuneen minusta silloin erityisen ylv‰‰lt‰ — arvokkaalta. Se oli ehdottomasti donna Erminian kirje. Nyt minua v‰risytt‰‰ kirjeen kaksimielisyyden oveluus. Gaspar Ruiz saatiin valittamaan v‰‰ryytt‰, jonka uhriksi h‰n oli joutunut. H‰n vetosi aikaisemmin osottamaansa uskollisuuteen ja urheuteen. Pelastuttuaan kuolemasta Kaitselmuksen ihmeellisell‰ v‰lityksell‰ ei h‰n voinut ajatella mit‰‰n muuta kuin maineensa puhdistamista. T‰h‰n — kirjotti h‰n — ei h‰n voinut toivoa kykenev‰ns‰ riveiss‰, yh‰ ep‰luulon alaiseksi j‰‰v‰n‰ huonoon huutoon tulleena sotamiehen‰. H‰nell‰ oli tilaisuutta antaa vaikuttava todistus uskollisuudestaan. Ja h‰n lopetti ehdottamalla ylip‰‰llikˆlle kohtausta puoliyˆn hetkell‰ vastap‰‰t‰ rahapajaa sijaitsevalla torilla. Merkiksi piti kolmasti iske‰ tuluksilla valkeata; se ei ollut liiaksi silm‰‰npist‰v‰ tunnus, mutta riitti kuitenkin tekem‰‰n asian selv‰ksi.

"San Martin, suuri vapauttaja, piti rivakoista ja rohkeista miehist‰. Sit‰paitsi oli h‰n oikeudentuntoinen ja s‰‰liv‰inen. Kerroin h‰nelle mit‰ miehest‰ tiesin ja sain k‰skyn tulla h‰nen mukaansa m‰‰r‰yˆn‰. Merkit vaihdettiin sovittuun tapaan. Oli keskiyˆ, ja koko kaupunki oli pime‰n‰ ja hiljaisena. Lev‰ttiin verhoutuneina tapasivat molemmat miehet toisensa keskell‰ laajaa toria, ja hienotuntoisesti pysytellen loitompana kuuntelin heid‰n ‰‰ntens‰ sorinaa hyvinkin tunnin. Sitte kenraali kutsui minua l‰hemm‰ksi, ja tullessani kuulin San Martinin, joka oli kohtelias sek‰ ylh‰isille ett‰ alhaisille, tarjoavan Gaspar Ruiz'ille p‰‰kortteerin vieraanvaraisuutta siksi yˆt‰. Mutta sotamies kielt‰ysi sanoen, ettei h‰n ansainnut sit‰ kunniaa, ennen kuin oli tehnyt jotakin.

"'Teid‰n ylh‰isyytenne ei sovi ottaa tavallista karkuria vieraaksenne', huomautti h‰n naurahtaen, astui hitaasti takaperin ja h‰visi yˆhˆn.

"Ylip‰‰llikkˆ virkkoi minulle, kun k‰‰nnyimme pois: 'H‰nell‰ oli joku matkassaan, Ruiz-yst‰v‰ll‰mme. N‰in vilahdukselta kaksi henkilˆ‰. Se oli h‰iritsem‰tˆn kumppani.'

"Min‰kin olin huomannut toisen haamun yhtyv‰n Gaspar Ruizin katoavaan varjoon. Se n‰ytti lyhytkasvuiselta miehelt‰, jolla oli yll‰‰n poncho ja p‰‰ss‰‰n iso hattu. Ja min‰ kummastelin ‰lyttˆm‰sti, kenen h‰n olikaan rohjennut ottaa uskotukseen. Minun olisi pit‰nyt arvata, ettei se saattanut olla muu kuin tuo kohtalokas tyttˆ — sen pahempi!

"Miss‰ Gaspar Ruiz piilotteli h‰nt‰, sit‰ en tied‰. H‰nell‰ oli — kuten tuli j‰lkeenp‰in tiedoksi — eno pikku rihkamakauppiaana Santiagossa. Kenties sai orpo sielt‰ suojan ja hoivan. Joka tapauksessa oli h‰nen el‰m‰ns‰ kyllin kˆyh‰‰, katkeroittaakseen h‰nen ylpeytt‰ns‰ ja pit‰‰kseen vireill‰ h‰nen mielenkarvauttaan ja vihaansa. Varmaa on, ett‰ h‰n ei seurannut Gaspar Ruizia urotyˆss‰, jonka t‰m‰ otti ensim‰iseksi suoritettavakseen. Aikeena ei ollut sen v‰h‰isempi yritys kuin sotatarvevaraston h‰vitt‰minen, jonka espanjalaiset viranomaiset olivat salaa ker‰nneet etel‰ss‰ Linares-nimiseen kaupunkiin. Gaspar Ruizille uskottiin vain pieni joukkue johdettavaksi, mutta he osottivat ansainneensa San Martinin luottamuksen. Vuodenaika ei ollut suotuisa. Heid‰n t‰ytyi uida tulvineiden jokien yli. He n‰yttiv‰t kuitenkin nelist‰neen yˆt‰ p‰iv‰‰, edeten nopeammin kuin tieto heid‰n partioretkest‰‰n ja suunnaten kulkunsa suoraan kaupunkia kohti, sataviisikymment‰ kilometri‰ syv‰lle vihollisen maahan, kunnes p‰iv‰n sarastaessa karauttivat sen kaduille miekka k‰dess‰, yll‰tt‰en pikku varusv‰en. Se pakeni ryhtym‰tt‰ vastarintaan, j‰tt‰en useimmat upseerinsa Gaspar Ruizin haltuun.

"Suuri ruutir‰j‰hdys lopetti varastohuoneiden tulipalon, jonka partioretkel‰iset olivat siekailematta sytytt‰neet. Vajaan kuuden tunnin kuluttua olivat he ratsastamassa takaisin samaa huimaa vauhtia; he eiv‰t olleet menett‰neet ainoatakaan miest‰. Niin kelpo sotamiehi‰ kuin he olivatkin, ei sellaista tekoa saada suoritetuksi viel‰ paremmatta johtajatta.

"Olin p‰iv‰llisell‰ p‰‰kortteerissa, kun Gaspar Ruiz itse toi tiedon menestyksest‰‰n. Ja se oli raskas isku kuningaspuolueen joukoille. Todisteeksi n‰ytti h‰n meille varusv‰en lipun. H‰n otti sen viittansa alta ja heitti pˆyd‰lle. Mies oli kerrassaan muuttunut; h‰nen kasvojensa ilmeess‰ oli jotakin ylv‰stelev‰‰ ja uhkaavaa. H‰n seisoi kenraali San Martinin tuolin takana ja katseli ylpe‰sti meit‰ kaikkia. H‰nell‰ oli ympyri‰inen sininen lakki p‰‰ss‰, hopeap‰‰rmeell‰ reunustettu, ja me n‰imme kaikki leve‰n valkoisen arpijuovan h‰nen p‰iv‰npaahtamassa niskakuopassaan.

"Joku kysyi h‰nelt‰, miten h‰n oli menetellyt vangittujen espanjalaisten upseerien suhteen.

"H‰n kohautti halveksivasti olkap‰it‰‰n. 'Kannattaako sit‰ nyt kysy‰k‰‰n! Sissisodassa ei oteta vankeja rasituksekseen. Annoin heid‰n menn‰ — ja t‰ss‰ ovat heid‰n miekankannikkeensa.'

"H‰n viskasi kimpullisen niit‰ pˆyd‰lle lipun p‰‰lle. Silloin kenraali Robles, jonka saattolaisena min‰ olin siell‰, tokaisi kovalla, k‰re‰ll‰ ‰‰nell‰‰n: 'Vai niin! Sittep‰, uljas yst‰v‰, ette viel‰ tied‰, mill‰ tavoin tulisi johdella t‰llaista sotaa. Teid‰n olisi pit‰nyt tehd‰ n‰in.' Ja h‰n sivalsi k‰sisyrj‰ll‰ kurkkuaan.

"Voi, senjores! Oli liiankin totta, ett‰ t‰t‰ kamppailua, laatuaan niin sankarillista, molemmin puolin tahrattiin julmuudella. Kenraali Roblesin sanojen her‰tt‰m‰ sorina ei suinkaan kuulostanut yksimieliselt‰. Mutta jalomielinen ja urhea San Martin kiitti tuota ihmisellist‰ toimenpidett‰ ja osotti Ruizille sijan oikealla puolellaan. Nousten sitte seisaalle, t‰ysin‰inen lasi k‰dess‰, esitti h‰n maljan: "Caballeros ja asetoverit, juokaamme kapteeni Gaspar Ruizin terveydeksi.' Ja tyhjennetty‰mme lasimme jatkoi ylip‰‰llikkˆ: 'Aion uskoa h‰nelle etel‰isen rajamme vartioimisen, sill‰v‰lin kun me l‰hdemme vapauttamaan Perussa asuvia velji‰mme. H‰n, jota vihollinen ei kyennyt pys‰hdytt‰m‰‰n iskem‰st‰ vastustajiansa suoraan syd‰meen, osaa kyll‰ suojella rauhallista v‰estˆ‰, jonka j‰t‰mme taaksemme, kun l‰hdemme pyh‰‰n teht‰v‰‰mme.' Ja h‰n syleili Gaspar Ruizia, joka oli ‰‰neti istunut h‰nen vieress‰‰n.

"Kun myˆhemm‰ll‰ kaikin nousimme pˆyd‰st‰, l‰hestyin min‰ armeijan uusinta upseeria onnitteluineni. 'Ja, kapteeni Ruiz', lis‰sin, 'kenties kerrotte miehelle, joka on aina uskonut nuhteettomaan kunniaanne, mihin donna Erminia sin‰ yˆn‰ joutui?'

"H‰nen katsantonsa muuttui t‰st‰ yst‰v‰llisest‰ kysymyksest‰ni. H‰n loi minuun silm‰kulmiensa alta guasson, maalaisen, raskaan ja ilmeettˆm‰n katseen. 'Senjor teniente', sanoi h‰n k‰he‰sti ja ik‰‰nkuin hyvin apeana, '‰lk‰‰ kysykˆ minulta senjoritasta, sill‰ mieluummin olen laisinkaan ajattelematta h‰nt‰ teik‰l‰isten seurassa ollessani.'

"Otsaansa rypist‰en katseli h‰n ymp‰ri huonetta, joka oli t‰ynn‰ tupakoitsevia ja juttelevia upseereja. Luonnollisesti mukauduin.

"N‰m‰ olivat viimeiset sanat, mit‰ kuulin h‰nen lausuvan pitk‰n pitk‰‰n aikaan. Ja seuraavana p‰iv‰n‰ me l‰ksimme meritse vaivaloiselle retkellemme Peruun ja kuulimme sitte Gaspar Ruizin toimista ainoastaan omien taisteluittemme lomassa. H‰net oli m‰‰r‰tty etel‰isen maakuntamme sotilassuojelijaksi. H‰n ker‰si itselleen sissijoukon. Mutta h‰nen leppeytens‰ voitettua vihollista kohtaan pahastutti siviilikuvernˆˆri‰, joka oli muodollisuuksiin piintynyt, rauhaton ja ep‰luuloinen mies. H‰n l‰hetti hallitukselle ep‰edullisia raportteja Gaspar Ruizista; er‰s sellainen ilmotti, ett‰ h‰n oli julkisesti ja prameasti viett‰nyt h‰it‰ns‰ kuningasmielisen naisen kanssa. Noin eriluonteisten miesten t‰ytyi ehdottomasti riitaantua. Vihdoin alkoi siviilikuvernˆˆri moittia h‰nen toimettomuuttaan ja vihjailla kavalluksesta, mik‰ ei muka olisi kummeksittavaa sellaisesta entisyydest‰ tunnetussa miehess‰. Gaspar Ruiz sai t‰st‰ tiedon. H‰nen raivonsa leimahti, ja h‰nen vierell‰‰n aina v‰ijyv‰ nainen osasi kyll‰ kannustaa sit‰ kavalin sanoin. En tied‰, l‰hettikˆ hallitus todellakin k‰skyn vangita h‰net, kuten h‰n j‰lkeenp‰in valitti. Varmalta n‰ytt‰‰, ett‰ siviilikuvernˆˆri alkoi houkutella juoniinsa h‰nen upseerejaan ja ett‰ Gaspar Ruiz huomasi sen.

"Er‰‰n‰ iltana, kun kuvernˆˆrin luona vietettiin tertulliaa, ilmestyi Gaspar Ruiz kuuden luotetun saattolaisen keralla ratsain kaupunkiin ja karautti kuvernˆˆrintalon ovelle. H‰n astui saliin aseissa, hattu p‰‰ss‰. Kun kuvernˆˆri pahastuneena astui h‰nt‰ vastaan, sieppasi h‰n onnetonta vyˆt‰isist‰, kantoi h‰net pois tyrmistyneiden vieraitten joukosta kuin lapsen ja paiskasi h‰net alas ulkoportaita kadulle. Gaspar Ruizin vihainen puserrus riitti nitist‰m‰‰n hengen j‰ttil‰iselt‰kin; mutta h‰nen ratsumiehens‰ laukaisivat viel‰ pistoolinsa kuvernˆˆrin ruumiiseen, sen viruessa hievahtamattomana portaiden juurella".

X

"T‰m‰n — kuten h‰n sanoi — oikeudenmukaisen rankaisunsa suoritettuaan Ruiz meni Rio Blancon yli, mukanaan isompi osa v‰ke‰ns‰, ja linnotti tyyssijakseen er‰‰n kukkulan. H‰nt‰ vastaan ajattelemattomasti l‰hetetty komppania s‰‰nnˆllist‰ sotav‰ke‰ saarrettiin ja tuhottiin melkein viimeiseen mieheen. Toisia retkikuntia j‰rjestettiin paremmin, mutta niill‰k‰‰n ei ollut menestyst‰.

"N‰iden veristen kahakkain aikana alkoi h‰nen vaimonsa ensin esiinty‰ ratsun sel‰ss‰ h‰nen oikealla puolellaan. Jatkuvasta onnestaan ylpistyneen‰ ja itseluottamusta saaneena ei Ruiz en‰‰ rynn‰nnyt sissiens‰ etunen‰ss‰, vaan j‰i korskeasti — niinkuin armeijan liikkeit‰ johtava kenraali — taamma jollekin yl‰nteelle vankan ratsun selk‰‰n ja liikkumattomaksi, sielt‰ l‰hetellen k‰skyj‰‰n. Donna Erminia n‰htiin tuon tuostakin h‰nen vierell‰‰n, ja kauvan aikaa luultiin h‰nt‰ mieheksi. Siihen aikaan puhuttiin paljon salaper‰isest‰ valkeakasvoisesta p‰‰llikˆst‰, jonka ansioksi meid‰n joukkojemme tappiot luettiin. H‰n ratsasti kuin intiaaninainen, kahareisin, k‰ytt‰en leve‰lierist‰ miehen hattua ja mustaa ponchoa, viittaa. J‰lkeenp‰in, heid‰n suurimman menestyksens‰ p‰ivin‰, t‰m‰ poncho kirjailtiin kullalla, ja h‰n kantoi silloin myˆskin Don Antonio de Leyva-paran miekkaa.

"T‰m‰ vanha chilel‰inen upseeri oli onnettomuudekseen joutunut saarroksiin pienen joukkonsa kanssa; ampumavarojen loppuessa oli h‰n saanut surmansa arauko-intiaanien k‰siss‰, ne kun olivat Gaspar Ruizin liittolaisia ja auttajia. Sit‰ surullista tapausta muisteltiin kauvan j‰lkeenp‰in 'Saaren verisaunana'. Kovaonnisen upseerin miekan lahjotti donna Erminialle arauko-p‰‰llikkˆ Peneleo, sill‰ noihin intiaaneihin oli niin suuresti tehonnut h‰nen katsantonsa, h‰nen kasvojensa kalmankalpeus, johon ei mik‰‰n s‰‰ n‰kynyt pystyv‰n, ja h‰nen tyyni v‰linpit‰m‰ttˆmyytens‰ luotisateessa, ett‰ he pitiv‰t h‰nt‰ yliluonnollisena olentona tai ainakin noitana. T‰m‰ taikausko suuresti lis‰si Gaspar Ruizin arvoa ja vaikutusvaltaa noiden tiet‰m‰ttˆmien ihmisten keskuudessa. Donna Erminia varmaankin tunsi maistavansa t‰ydellisesti kostoansa sin‰ p‰iv‰n‰, jona h‰n ripusti kupeelleen Don Antonio de Leyvan miekan. H‰n ei siit‰ milloinkaan luopunut, paitsi pukeutuessaan naisasuunsa — k‰ytt‰‰ h‰n ei sit‰ kyll‰k‰‰n tahtonut tai voinut, mutta h‰nt‰ miellytti sen heiluminen sivullaan tasavallan aseiden h‰v‰istyksen ainaisena muistuttajana ja vertauskuvana. H‰nen oli mahdoton saada kyll‰‰ns‰. Eik‰ k‰ynytk‰‰n pys‰htyminen sill‰ polulla, jolle h‰n oli johdattanut Gaspar Ruizin. Pelastuneet vangit — ja niit‰ ei ollut monta — kertoivat, miten h‰n kykeni muutamin harvoin sanoin muuttamaan miehens‰ kasvojen ilmeen ja elvytt‰m‰‰n h‰nen vaimentuvan ‰k‰ns‰. He kertoivat, miten aina kahakan j‰lkeen, jokaisesta partioretkest‰ tai muusta menestyneest‰ hankkeesta suoriuduttua, Gaspar Ruiz ratsasti vaimonsa luo ja katsoi h‰nt‰ kasvoihin. N‰iden korskea tyyneys ei koskaan lientynyt. H‰nen syleilyns‰, senjores, oli varmaankin kylm‰ kuin patsaan. Ruiz yritti sulattaa h‰nen j‰ist‰ syd‰nt‰‰n l‰mpim‰ss‰ verivirrassa. Muutamat englantilaiset meriupseerit, jotka k‰viv‰t h‰nen luonaan siihen aikaan, panivat t‰hdelle h‰nen lumoutumisensa omituisuuden."

Kuulijakuntansa kummastuksen ja uteliaisuuden havaitessaan pys‰htyi kenraali Santierra toviksi.

"Niin — englantilaiset meriupseerit", toisti h‰n. "Ruiz oli myˆntynyt vastaanottamaan heid‰t j‰rjest‰‰kseen joidenkuiden teid‰n kansallisuuteenne kuuluvien vankien vapauttamisen. H‰nen vallitsemallaan alueella, merenrannikolta Kordillereille, oli lahti, johon laivat siihen aikaan poikkesivat noutamaan puita ja vett‰, kierretty‰‰n Kap Hornin. Siell‰ h‰n, houkutellen miehistˆn maihin, sieppasi ensin valaanpyyntipriki Hersalian ja j‰lkeenp‰in valtasi yll‰tyksell‰ kaksi muuta laivaa, englantilaisen ja amerikalaisen.

"H‰nen huhuttiin silloin haaveilevan oman laivaston perustamista. Mutta se oli tietysti mahdotonta. Kuitenkin h‰n miehitti prikin osalla sen entist‰ v‰estˆ‰ ja pani alukseen upseerin sek‰ useita omia miehi‰‰n, l‰hett‰en heid‰t Chiloe-saaren espanjalaisen kuvernˆˆrin luo, mukanaan selostus h‰nen asetˆist‰‰n ja avunpyyntˆ sodan pontevammaksi jatkamiseksi kapinoitsijoita vastaan. Kuvernˆˆri ei voinut paljoakaan tehd‰ h‰nen hyv‰kseen; l‰hetti h‰n sent‰‰n kaksi keve‰‰ kentt‰tykki‰, kohteliaan ylistyskirjeen, kuninkaallisten joukkojen everstinvaltuuden ja ison espanjalaisen lipun. Suurin juhlamenoin kohotettiin t‰m‰ lippu h‰nen talonsa katolle liehumaan arauko-maan syd‰mess‰. Eikˆh‰n vain lienekin donna Erminia sin‰ p‰iv‰n‰ v‰hemmin j‰ykk‰n‰ hymyillyt guasso-puolisolleen.

"Rannikollamme liikkuvan englantilaisen laivaston vanhempi upseeri teki n‰iden anastusten johdosta huomautuksia meid‰n hallituksellemme. Mutta Gaspar Ruiz kielt‰ysi ryhtym‰st‰ sovitteluihin meid‰n kanssamme. Silloin saapui lahteen englantilainen fregatti, ja sen kapteeni, mukanaan l‰‰k‰ri ja kaksi luutnanttia, matkusti suojeluskirjan nojalla sis‰maahan. Heid‰t otettiin hyvin vastaan; kolme p‰iv‰‰ olivat he sissip‰‰llikˆn vieraina. Hallitustalossa pidettiin jonkunlaista sotilaallista raakalaisj‰rjestyst‰. Se oli sisustettu ja kalustettu rajakaupungeista tuodulla saaliilla. Ensin p‰‰stess‰‰n p‰‰suojamaan n‰kiv‰t he h‰nen vaimonsa lep‰ilem‰ss‰ — h‰n ei ollut silloin oikein terve — ja Gaspar Ruiz istui makuusijan jalkop‰‰ss‰. H‰nen hattunsa oli lattialla, ja k‰tens‰ oli h‰n laskenut miekankahvaan.

"Koko tuon ensim‰isen keskustelun aikana ei h‰n ollenkaan siirt‰nyt isoja k‰si‰‰n miekankahvasta, paitsi kerran j‰rjest‰‰kseen vaimonsa peitteit‰ hellin, huolellisin kosketuksin. He huomasivat, ett‰ milloin hyv‰ns‰ donna Erminia puhui, kiinnitti Gaspar Ruiz katseensa h‰neen ja oli jotenkuten odottavan ja j‰nnittyneen tarkkaavainen, n‰kˆj‰‰n unohtaen maailman ja omankin olemassaolonsa. J‰‰hyv‰iskemujen aikana, joissa donna oli makuusijallaan lev‰ten saapuvilla, puhkesi Gaspar Ruiz valituksiin saamastansa kohtelusta. Kenraali San Martinin l‰hdetty‰ oli h‰net piiritetty urkkijoilla, siviilivirkamiehet olivat h‰nt‰ panetelleet, h‰nen palveluksiaan ei oltu otettu lukuun, chilel‰inen hallitus oli uhannut h‰nen vapauttaan ja henke‰ns‰kin. H‰n nousi pˆyd‰st‰, asteli rajusti edes takaisin huoneessa sadatuksia jyr‰ytellen ja istuutui sitte leposohvalle vaimonsa jalkojen viereen, rinta kohoilevana, katse lattiaan t‰hd‰ttyn‰. Donna lep‰si puolittain istuvassa asennossa sel‰ll‰‰n, p‰‰ pieluksilla, silm‰t melkein ummessa.

"'Ja nyt min‰ olen kunnioitettu espanjalainen upseeri', lis‰si h‰n levollisella ‰‰nell‰.

"Englantilaisen fregatin kapteeni k‰ytti silloin tilaisuutta ilmottaakseen h‰nelle s‰ve‰sti, ett‰ Lima oli kukistunut ja ett‰ espanjalaiset olivat tehdyn sopimuksen perusteella vet‰ytym‰ss‰ pois koko mantereelta.

"Gaspar Ruiz kohotti p‰‰t‰ns‰, ja ep‰rˆim‰tt‰, hillityn kiivaasti puhuen, vakuutti h‰n jatkavansa taistelua Chile‰ vastaan viimeiseen veripisaraan asti, vaikka koko Etel‰-Amerikaan ei j‰isi ainoatakaan espanjalaista sotilasta. Kun h‰n oli lopettanut tuon hullun sanelmansa, kohotti h‰nen vaimonsa pitk‰n valkoisen k‰tens‰ ja silitti juuri silm‰nr‰p‰yksen ajan sormenp‰ill‰‰n h‰nen polveaan.

"Juhla-aterian j‰lkeen viipyiv‰t upseerit en‰‰ puolisen tuntia, jollaikaa tuo hurjan sissijoukon tuima p‰‰llikkˆ osottausi ylenpalttisen herttaiseksi ja hyv‰ntahtoiseksi. H‰n oli ollut vieraanvarainen ennenkin, mutta n‰ytti silti kuin ei h‰n olisi voinut kyllikseen pit‰‰ huolta vieraittensa mukavasta ja turvallisesta matkustamisesta takaisin laivaan.

"Mik‰‰n, sanottiin minulle, ei olisi voinut olla suurempana vastakohtana h‰nen ‰skeiselle rajuudelleen tai tavanmukaiselle harvapuheiselle j‰ykkyydelleen. Ik‰‰nkuin odottamattoman onnen riemastuttamana yli kaikkien rajojen innostui h‰n leppe‰‰n ja syd‰melliseen huomaavaisuuteen. H‰n syleili upseereja kuin velji‰‰n, melkein kyynelsilmin. Vapautetut vangit saivat kukin kultarahan. Viime hetkess‰ h‰n ‰kki‰ ilmotti, ett‰ h‰nen piti toki luovuttaa kauppalaivojen kapteeneille kaikki heid‰n yksityinen omaisuutensa takaisin. T‰m‰ aavistamaton jalomielisyys aiheutti jonkun verran viivytyst‰ seurueen l‰htˆvalmistuksissa, ja heid‰n ensim‰inen p‰iv‰matkansa oli hyvin lyhyt.

"Myˆh‰‰n illalla ratsasti Gaspar Ruiz vartion saattamaan heid‰n leiritulilleen, tuoden mukanaan viinilaatikoilla s‰lytetyn muulin. H‰n sanoi tulleensa kulauttamaan piiskaryypyn englantilaisten yst‰viens‰ kanssa, joita h‰n ei en‰‰ el‰m‰ss‰‰n tulisi n‰hneeksi. H‰n kertoili omia urotˆit‰‰n, naureli kuin poika, lainasi englantilaisten muulikuormaston johtajalta kitaran, ja istuen jalat ristiss‰ allaan ylen hienolla lev‰till‰‰n, joka oli levitetty hehkuvan nuotiohiiloksen eteen, lauloi h‰n vienolla ‰‰nell‰ talonpoikaisen lemmenlaulun. Sitte h‰nen p‰‰ns‰ painui rintaa vasten, h‰nen k‰tens‰ valahtivat maahan; kitara kier‰hti h‰nen polveltaan — ja syv‰ hiljaisuus seurasi leiriss‰ leppym‰ttˆm‰n sissip‰‰llikˆn lemmenlaulua, miehen, joka oli syˆssyt niin monet meik‰l‰iset itkem‰‰n h‰vitettyj‰ koteja ja t‰rveltyj‰ lemmentarinoita.

"Ennen kuin kukaan kykeni ‰‰nn‰ht‰m‰‰nk‰‰n kavahti h‰n jalkeille ja huusi hevostaan.

"'Adios, yst‰v‰t!' toivotti h‰n. 'Jumalan haltuun. Min‰ pid‰n teist‰. Ja kertokaa Santiagossa, ett‰ Espanjan kuninkaan everstin Gaspar Ruizin ja Chilen tasavaltalaisten vareksien v‰lill‰ vallitsee sota viimeiseen hengenvetoon asti — sota! sota! sota!'

"H‰nen vartionsa huikkasi: 'Sota! sota! sota!' kun he ratsastivat matkaansa; ‰‰nten ja kavioiden kapseen kaiku kuoleutui piankin laakson et‰isyyteen.

"Nuo kaksi nuorta englantilaista upseeria olivat vakuutettuja siit‰, ett‰ Ruiz oli mielipuoli. Miten te sen sanottekaan? — kaira heltynyt? Mutta l‰‰k‰ri, tarkkasilm‰inen ja j‰rkev‰ skotlantilainen, sanoi minulle, ett‰ se oli aivan erikoista lajia hullaannusta. Tapasin h‰net useita vuosia j‰lkeenp‰in, mutta h‰n muisti sen kokemuksensa el‰v‰sti. H‰n mainitsi minulle myˆs mielipiteen‰‰n, ett‰ tuo nainen ei johtanut Gaspar Ruizia verisen petoksen tekoihin suoranaisella houkuttelulla, vaan her‰tt‰m‰ll‰ ja pit‰m‰ll‰ vireill‰ h‰nen yksinkertaisessa sielussaan polttavaa korjaamattoman v‰‰ryyden tunnetta. Kenties, kenties. Mutta min‰ sanoisin, ett‰ h‰n valutti puolet kostonhimoista sieluaan tuon miehen vahvaan tomumajaan, niinkuin voipi tyhj‰‰n pikariin kaataa p‰ihtymyst‰, hulluutta, myrkky‰.

"Jos Gaspar Ruiz halusi sotaa, niin sit‰ h‰n sai toden teolla, kun voitollinen armeijamme alkoi palata Perusta. J‰rjestelm‰llisi‰ toimia suunniteltiin t‰t‰ vaivalla saadun itsen‰isyytemme kunnian ja menestyksen tahraa vastaan. Kenraali Robles johti, tunnetulla horjumattomalla ankaruudellaan. Julmia pelotuskeinoja k‰ytettiin molemmin puolin, ja taisteluissa ei annettu ainoallekaan armoa. Voitettuani ylennykseni Perun tanterilla olin nyt esikunnassa kapteenina.

"Gaspar Ruiz joutui ahtaalle; samaan aikaan kuulimme er‰‰lt‰ pakolaispapilta, joka oli siepattu seurakunnastaan ja kiid‰tetty satanelj‰kymment‰ kilometri‰ vuoristoon kastetoimitukseen, ett‰ heille oli syntynyt tyt‰r. Tapauksen kunniaksi, arvatenkin, Gaspar Ruiz suoritti pari loistavaa partioretke‰ ihan joukkojemme takana ja hajotti osastot, jotka oli l‰hetetty katkaisemaan h‰nelt‰ paluutiet‰. Kenraali Robles oli saada halvauskohtauksen raivosta. H‰n sai muuta unettomuuden syyt‰ kuin moskiittojen puremat, mutta sit‰ vastaan, senjores, eiv‰t konjakkipikarilliset auttaneet sen enemp‰‰ kuin silkka vesi. H‰n alkoi piikitell‰ ja ahdistella minua voimaihmisest‰ni, ja k‰rsim‰ttˆmin‰ lopettamaan t‰m‰n nolon sotaretken lienemme me kaikki nuoret upseerit k‰yneet huimaluontoisiksi ja taipuvaisiksi antautumaan tarpeettomiin vaaroihin teht‰viss‰mme.

"Verkalleen, ik‰‰nkuin tuuma tuumalta, olivat kolonnimme kuitenkin tunkeutumassa Gaspar Ruizin kimppuun, vaikka h‰n oli saanut nostatetuksi koko arauko-intiaanien kansan meit‰ vastaan. Sitte vuoden tai v‰h‰n enemm‰nkin kuluttua kuuli hallituksemme asiamiestens‰ ja vakoojiensa v‰lityksell‰, ett‰ h‰n oli lyˆtt‰ytynyt liittoon Carrerasin kanssa, joka niin sanottuna diktaattorina hallitsi niin sanottua Mendozan tasavaltaa vuorten toisella puolella. Oliko Gaspar Ruizilla kaukokatseinen valtiollinen tarkotus vai halusiko h‰n vain varata taatun turvapaikan vaimolleen ja lapselleen, hellitt‰m‰ttˆm‰sti jatkaessaan meit‰ vastaan k‰ym‰‰ns‰ yll‰tys- ja teurastussotaa, sit‰ en osaa sanoa. Liitto oli kuitenkin tositapaus. Joutuneena tappiolle yrityksess‰‰n meid‰n etenemisemme ehk‰isemiseksi, tunkeutuessamme merenrannikolta p‰in, h‰n per‰ytyi vikkel‰sti kuten aina ja valmistausi uuteen ankaraan ja vaaralliseen koitokseen, ensi tyˆkseen l‰hett‰en vaimonsa ja pikku tytt‰rens‰ Pequenja-vuoriston yli, joka oli Mendozan etel‰rajana."

XI

"No niin, valtiollisten aatteiden ja vapaamielisyyden valepuvussa oli Carreras kunnoton roisto, ja Mendozan onneton valtio oli h‰nen puolueekseen ker‰ytyneiden varkaiden, rosvojen, kavaltajien ja murhaajien saaliina. H‰nell‰ oli ylev‰ ulkomuoto, mutta h‰n oli tyyten vailla s‰‰li‰, kunniallisuutta ja omaatuntoa. H‰n ei tavotellut muuta kuin hirmuvaltaa, ja vaikka h‰n oli aikonut k‰ytt‰‰ Gaspar Ruizia kataliin vehkeisiins‰, oivalsi h‰n kuitenkin pian, ett‰ Chilen hallituksen leppyminen vastasi paremmin h‰nen tarkotuksiaan. Minua h‰vett‰‰ sanoa, ett‰ h‰n teki hallituksellemme ehdotuksen h‰nen kunniaansa luottaneen soturin vaimon ja lapsen luovuttamisesta erin‰isill‰ ehdoilla vihollisille ja ett‰ t‰m‰ tarjous otettiin vastaan.

"Ollessaan matkalla Pequenja-solan kautta Mendozaan kavalsi donna Erminian se saattue, joka oli Carrerasin miehist‰ annettu h‰nen suojeluksekseen, luovuttaen h‰net upseerille, joka piti hallussaan chilel‰ist‰ linnotusta yl‰ngˆll‰, Kordillerien p‰‰jonon juurella. T‰m‰ tunnoton teko olisi voinut k‰yd‰ kalliiksi minulle, sill‰ min‰ olinkin vankina Gaspar Ruizin leiriss‰, h‰nen saadessaan tiedon tapauksesta. Minut oli saatu kiinni er‰‰ll‰ tiedusteluretkell‰; h‰nen henkivartionsa intiaanit olivat keih‰st‰neet v‰h‰lukuisen ratsumies-saattueeni. Min‰ pelastuin samasta kohtalosta, kun h‰n tunsi viime hetkess‰ kasvonpiirteeni. Yst‰v‰ni varmaankin luulivat minut kuolleeksi, enk‰ koko aikana pit‰nytk‰‰n henke‰ni suuren arvoisena. Mutta voimaihminen kohteli minua eritt‰in hyvin, syyst‰ — sanoi h‰n — ett‰ min‰ olin aina uskonut h‰nen viattomuuteensa ja yritt‰nyt auttaa h‰nt‰, silloin kun h‰nt‰ v‰‰ryys vainosi.

"'Ja nyt', takasi h‰n minulle, 'saatte n‰hd‰, ett‰ min‰ puhun aina totta. Te olette turvassa.'

"En pit‰nyt oloani kovinkaan turvallisena, kun minut er‰‰n‰ iltana kutsuttiin h‰nen luokseen. H‰n harppoi edes takaisin kuin vimmastunut peto, karjuen: 'Petetty! Petetty!'

"H‰n astahti k‰det nyrkiss‰ luokseni. 'Voisin katkaista kaulasi.'

"'Antaako se teille vaimonne takaisin?' sanoin niin levollisesti kuin kykenin.

"'Ja lapseni!' ulvahti h‰n kuin mielettˆm‰n‰. H‰n heitt‰ysi tuolille ja nauroi kamalaan, meluisaan tapaan. 'Oh, ei, te olette turvassa.'

"Vakuutin h‰nelle, ett‰ myˆskin h‰nen vaimonsa henki oli taattu, mutta min‰ en ilmaissut sit‰ vakaumustani, ett‰ h‰n ei ollut en‰‰ milloinkaan n‰kev‰ vaimoaan. Voimaihminen tahtoi sotia viimeiseen asti, ja sen sodan loppuna saattoi olla ainoastaan h‰nen kuolemansa.

"H‰n loi minuun omituisen, selitt‰m‰ttˆm‰n katseen ja istui mutisten ajatuksettomasti: 'Heid‰n k‰siss‰‰n. Heid‰n k‰siss‰‰n.'

"Pysyin hisahtamattomana kuin hiiri kissan edess‰.

"ƒkki‰ h‰n kavahti seisaalle. 'Mit‰ min‰ t‰‰ll‰ teen?' h‰n huudahti, avasi oven ja kiljaisi ulos k‰skyn satuloida ja nousta ratsaille. 'Mit‰ se onkaan?' sopersi h‰n, astuen luokseni. 'Pequenja-linnotus — paaluvarustus! Ei mit‰‰n. Min‰ hankkisin h‰net takaisin, vaikka h‰net olisi k‰tketty vuoren syd‰meen.' H‰n h‰mm‰stytti minua lis‰‰m‰ll‰ v‰kin‰isesti ponnistaen: 'Min‰ kannoin h‰net pois syliss‰ni, kun maa j‰rkkyi. Ja lapsi ainakin on minun. Lapsi ainakin on minun!'

"Ne olivat kummallisia sanoja, mutta minulla ei ollut aikaa ihmetell‰.

"'Teid‰n pit‰‰ tulla mukaan', sanoi h‰n rajusti. 'Saattaa tulla tarpeelliseksi keskustella sovinnosta, ja kuka tahansa muu henkipaton Ruizin sanansaattaja menett‰isi p‰‰ns‰.'

"Se oli kyll‰ totta. H‰nen ja muun tulistuneen ihmiskunnan v‰lill‰ ei voinut olla mit‰‰n kunniallisen sodank‰ynnin tapojen mukaista neuvottelutiet‰.

"Vajaan puolen tunnin kuluttua olimme satulassa, huimasti karauttaen yˆn selk‰‰n. H‰nell‰ oli p‰‰majassaan vain kahdenkymmenen miehen saattue, mutta h‰n ei malttanut odottaa lis‰‰. Kuitenkin l‰hetti h‰n sanan Peneleolle, alavuoristossa silloin liikuskelevalle intiaanip‰‰llikˆlle, jotta t‰m‰ toisi soturinsa yl‰maahan ja kohtaisi h‰net Vedensilm‰ksi nimitetyn j‰rven rannalla, jonka l‰helle Pequenjan rajalinnotus oli rakennettu.

"Me samosimme alamaan halki niin v‰sym‰ttˆm‰n vinhasti kuin Gaspar Ruiz teki kuuluisia partioretki‰‰nkin. Seurasimme laaksoja alhaalta p‰in niiden jyrkille yl‰rinteille asti. Ratsastus ei ollut vaaratonta. Kohtisuoraan basalttisein‰m‰‰n hakattu tie kiersi mahtavan kalliokielekkeen k‰rjitse, ja vihdoin p‰‰simme syv‰n kuilun h‰myst‰ Pequenjan yl‰tasangolle.

"Tasanteella kasvoi sitke‰t‰ vihre‰t‰ ruohoa ja kituliaita kukkivia pensaita, mutta korkealla yl‰puolellamme riippui lumip‰lvi‰ majesteetillisten vuorenseinien railoissa ja koloissa. Pikku j‰rvi oli ympyri‰inen kuin tuijottava silm‰. Varusv‰ki ajoi parhaillaan linnotukseen pikku karjaansa, kun me ilmestyimme esille. Silloin heilahtivat ison tammiportin puoliskot kiinni, ja tuo nelikulmainen aituus n‰ytti autiolta, aivan asumattomalta, turvanaan leve‰t, mustuneet, k‰rjist‰‰n terotetut paalut, jotka tuskin k‰tkiv‰t n‰kyvist‰ sis‰puolella olevien majojen ruohokatot.

"Mutta kun linnotusta vaati antautumaan muuan mies, joka Gaspar Ruizin k‰skyst‰ ratsasti pelottomasti esiin, vastattiin sis‰puolelta yhteislaukauksella, joka tuiskautti tantereeseen sek‰ hevosen ett‰ miehen. Kuulin Ruizin vieress‰ni kiristelev‰n hampaitaan. 'Ei v‰li‰', sanoi h‰n. 'Nyt te menette.'

"Univormuni rippeet tunnettiin, niin risaiset ja kauhtuneet kuin sen riekaleet olivatkin, ja minun sallittiin l‰hesty‰ puhelumatkan p‰‰h‰n; ja sitte minun t‰ytyi odottaa syyst‰ ett‰ muuan ampumarei‰st‰ iloa ja h‰mm‰styst‰ remuava ‰‰ni ei suonut minulle sananvuoroa. Siell‰ h‰lisi majuri Pajol, vanha yst‰v‰. H‰n oli muiden kumppanien tavoin luullut minun joutuneen surman suuhun jo aikaa sitten.

"'Kannusta ratsuasi, mies!' kiljaisi h‰n hyvin kiihtyneen‰, 'me avaamme h‰th‰t‰‰ portin sinulle.'

"Annoin ohjasten pudota k‰dest‰ni ja pudistin p‰‰t‰ni. 'Olen antanut kunniasanani', huusin.

"'H‰nelle!' huusi h‰n sanomattoman halveksivasti vastaan.

"'H‰n lupaa teille henkenne.'

"'Se on meid‰n omamme. Ja neuvotko sin‰, Santierra, meit‰ antautumaan mokomalle rastrerolle?'

"'En!' huikkasin. 'Mutta h‰n tahtoo vaimonsa ja lapsensa, ja h‰n voi katkaista teilt‰ vedensaannin.'

"'Silloin joutuisi h‰nen vaimonsa ensim‰isen‰ k‰rsim‰‰n. Sano h‰nelle se. Kuules — t‰m‰ on pelkk‰‰ hullutusta: me teemme rynn‰kˆn ja sieppaamme sinut kiinni.'

"'Ette ota minua el‰v‰n‰', sanoin lujasti

"'Tyhmyri!'

"'Jumalan t‰hden', jatkoin h‰t‰isesti, '‰lk‰‰ avatko porttia.' Ja min‰ viittasin Peneleon intiaaneihin, joita j‰rven rannat kuhisivat mustanaan.

"En ollut milloinkaan n‰hnyt noita villej‰ niin tavattomana liutana koolla. Heid‰n keih‰‰ns‰ n‰yttiv‰t lukuisilta kuin hein‰nkorret. Heid‰n k‰he‰t ‰‰nens‰ kuuluivat ep‰selv‰lt‰ meren meurulta.

"Pajol-yst‰v‰ni kiroili itsekseen. 'No, mene sitte — hornan kitaan!' huusi h‰n tuskastuneena. Mutta k‰‰nn‰ht‰ess‰ni pois h‰n katui, sill‰ min‰ kuulin h‰nen sanovan kiireisesti: 'Ampukaa sen hupsun hevonen ennen kuin h‰n livist‰‰.'

"H‰nell‰ oli hyvi‰ ampujia. Kaksi laukausta pamahti, ja juuri k‰‰ntyess‰‰n horjahti hevoseni, kaatui ja makasi alallaan kuin salaman iskem‰n‰. Enn‰tin vet‰ist‰ jalkani pois jalustimesta ja kier‰hdin syrj‰‰n; mutta min‰ en yritt‰nyt nousta. Eiv‰tk‰ hek‰‰n uskaltaneet hyˆk‰t‰ laahaamaan minua varustukseen.

"Intiaaniparvet olivat alkaneet liikkua paalutusta kohti. He ratsastivat esille osastottain, laahaten pitki‰ keih‰it‰‰n maassa; musketinkantaman ulkopuolella he astuivat ratsailta, heittiv‰t ylt‰‰n turkisviittansa ja s‰nt‰siv‰t alastomina rynn‰kkˆˆn, tˆmistellen jalkojaan ja hoilaten poljennon mukaan. Tuliviiru v‰l‰hti kolmasti pitkin varustuksen julkipuolta, ehk‰isem‰tt‰ heid‰n tasaista juoksuaan. He parveilivat ihan paalujen juurelle, heilutellen leveit‰ puukkojaan. Mutta t‰t‰ vaajoitusta ei oltu tavallisuuden mukaan liitetty yhteen nahkakˆytteill‰, vaan pitkill‰ rautanauloilla, joita he eiv‰t kyenneet katkomaan. Tavallisen murtautumismenettelyns‰ raukeamisesta nolostuneina hajaantuivat pakanat, jotka olivat niin horjumattomana rintamana marssineet luotisadetta vastaan, ja pakenivat piiritettyjen yhteislaukausten tavottelemina.

"Heti kun he varustusta kohti rynn‰tess‰‰n olivat sivuuttaneet minut, olin min‰ noussut jalkeille ja yhtynyt Gaspar Ruizin seuraan matalalla harjanteella, joka pist‰ysi tasangolle. H‰nen omien miestens‰ muskettituli oli tukenut hyˆkk‰yst‰, mutta nyt h‰n antoi merkin, ja torventoitotus keskeytti ampumisen. Yhdess‰ katselimme ‰‰nettˆmin‰ villien tappiota.

"'Siit‰ tulee siis piiritys', jupisi h‰n. Ja min‰ n‰in h‰nen salavihkaa v‰‰ntelev‰n k‰si‰‰n.

"Mutta millainen piiritys saattoi siit‰ koitua? Minun tarvitsemattani kertoakaan Pajolin terveisi‰ ei h‰n rohjennut katkaista vedensaantia piiritetyilt‰. Heill‰ oli ylt‰kyllin lihaa. Ja jos heid‰n varastonsa olisivat olleet v‰hiss‰kin, olisi h‰n ollut liiankin halukas l‰hett‰m‰‰n paalutukseen ruokavaroja, jos olisi voinut. Mutta niin olikin asia, ett‰ me tasangolla viivyskelev‰t sit‰ aloimmekin tuntea n‰l‰n kiristyst‰.

"Peneleo, intiaanip‰‰llikkˆ, kyyrˆtteli nuotiomme ‰‰ress‰ v‰lj‰‰n guanaco-nahkaiseen viittaansa k‰‰riytyneen‰. H‰n oli harvinaisen vanttera villi; suunnaton nelikulmainen tukkatukko muistutti muodoltaan ja kooltaan olkista mehil‰ispes‰‰, ja kasvonpiirteet olivat totiset, yrme‰t ja runsasvakoiset. Murteellisella espanjankielell‰‰n h‰n hoki, muristen kuin puolikesy peto, ett‰ jos vaajoitukseen teht‰isiin vain pienen pienikin aukko, tunkeutuisivat h‰nen miehens‰ sis‰lle ja toisivat senjoran — muutoin olisi mahdotonta.

"Istuen vastap‰‰t‰ h‰nt‰ piti Gaspar Ruiz katseensa t‰hd‰ttyn‰ varustukseen melkein yˆt‰ p‰iv‰‰, kamalan vaiteliaana ja liikkumattomana. Sill‰v‰lin saapui jokseenkin joka p‰iv‰ alamaasta pikal‰hettej‰, ja heilt‰ kuulimme, ett‰ muuan h‰nen luutnanttinsa oli k‰rsinyt tappion Maipu-maassa. Kauvas l‰hetetyt vakoojat toivat tiedon, ett‰ muuan jalkav‰en kolonni oli tulossa et‰isten solien kautta linnotuksen avuksi. He olivat hitaita, mutta me saimme seuratuksi heid‰n vaivaloista samoamistansa pitkin alilaaksoja ylˆsp‰in. Minua kummastutti, mink‰t‰hden Ruiz ei marssinut ahdistamaan ja h‰vitt‰m‰‰n t‰t‰ uhkaavaa joukkoa jossakin v‰ijytykselle sopivassa rotkopaikassa, sissiretkiin luontuvan lahjakkuutensa mukaan. Mutta h‰nen ‰lyns‰ n‰ytti hylj‰nneen h‰net ep‰toivoon.

"Minulle oli ilmeist‰, ett‰ h‰n ei kyennyt tempautumaan pois varustuksen n‰kyvist‰. Vakuutan teille, hyv‰t herrat, ett‰ minun tuli melkein surku n‰hdess‰ni tuon voimattoman voimaihmisen istuskelevan harjanteella, pit‰m‰tt‰ lukua p‰iv‰paisteesta, sateesta, kylm‰st‰, tuulesta — k‰det liitettyin‰ polvien ymp‰ri ja leuka niihin tuettuna: tuijotellen — tuijotellen — tuijotellen.

"Ja varustus, johon h‰n piti silm‰ns‰ suunnattuina, oli yht‰ hiljainen ja ‰‰netˆn kuin h‰n itsekin. Varusv‰ki ei antanut itsest‰‰n mit‰‰n elonmerkki‰. He eiv‰t edes vastanneet ampumareikiin t‰hd‰ttyihin hajalaukauksiin.

"Er‰‰n‰ iltana astellessani h‰nen ohitseen h‰n aavistamattomasti puhutteli minua, asentoansa muuttamatta. 'Olen l‰hett‰nyt noutamaan kanuunaa', sanoi h‰n. 'Enn‰t‰n ottaa vaimoni takaisin ja per‰yty‰ ennen kuin Roblesinne saa ryˆmityksi t‰nne.'

"H‰n oli toimittanut miehi‰ kuljettamaan alitasangoilta kanuunaa.

"Sit‰ kesti kauvan odottaa, mutta tuli se viimein. Se oli seitsennaulainen kentt‰tykki. Alusestaan irrotettuna ja poikittain kˆytettyn‰ kahteen pitk‰‰n salkoon oli se kahden muulin v‰liss‰ helposti saatu ylˆs soukkia polkuja. Korvissani kaikuu viel‰kin h‰nen hurja riemuhuutonsa p‰iv‰n koittaessa, kun h‰n n‰ki kanuunasaaton pist‰ytyv‰n n‰kyviin laaksosta.

"Mutta, senjores, en voi sanoin kuvata h‰nen h‰mm‰styst‰‰n, raivoansa, ep‰toivoaan ja avuttomuuttaan, kun h‰n kuuli, ett‰ tykkilavaa kantava juhta oli edellisen‰ yˆn‰ jotenkuten suistunut jyrk‰nteelt‰ alas. H‰n syd‰ntyi uhkailemaan kuolemaa ja kidutusta saattov‰elle. Pysyttelin poissa h‰nen tielt‰‰n kaiken p‰iv‰‰, makaillen muutamien pensaiden takana ja kummastellen, mit‰ h‰n nyt aikoi tehd‰. Per‰ytyminen oli j‰ljell‰; mutta h‰n ei voinut per‰yty‰.

"N‰in alapuolellani tykkimies Jorgen, vanhan espanjalaisen soturin, rakentavan jonkunlaista telinett‰ p‰‰llitysten pinotuista satuloista. Valmiiksi ladattuna nostettiin tykki kasalle, mutta laukaistaessa luhistui koko rakennelma, ja kuula lensi korkealta paalutuksen yli.

"Sen enemp‰‰ ei yritetty. Ampumavaroilla s‰lytetyist‰ muuleista oli toinen niinik‰‰n joutunut hukkaan, ja heill‰ oli k‰ytett‰viss‰‰n ainoastaan kuusi panosta — mik‰ kyll‰ hyvin riitti portin pommittamiseen m‰s‰ksi, jos tykki t‰hd‰ttiin tarkoin. T‰m‰ oli mahdotonta kunnollisen alusen puutteessa. Ei ollut aikaa eik‰ keinoja tykkilavan rakentamiseen. Joka hetki odotin jo kuulevani Roblesin torventoitotusten kaikua vuorenhuippujen lomasta.

"Levottomasti kuljeskellen edes takaisin turkiksiinsa verhoutuneena istahti Peneleo hetkiseksi l‰helleni murisemaan vanhaa virtt‰ns‰.

"'Tehd‰ entrada — aukko. Jos tehd‰ aukko, bueno. Jos ei tehd‰ aukko, silloin vamos meid‰n t‰ytyy menn‰ pois.'

"P‰iv‰nlaskun j‰lkeen huomasin kummastuksekseni intiaanien valmistautuvan n‰ht‰v‰sti uuteen rynn‰kkˆˆn. Heid‰n rivins‰ olivat j‰rjestyneet vuorten varjoihin. Tasangolla n‰in varustuksen portin edustalla miesryhm‰n h‰ilyv‰n paikallaan.

"Astuin alas harjanteelta kenenk‰‰n ottamatta huomatakseen minua. Yl‰maan kuulakassa ilmassa helotti kuutamo kirkkaana kuin p‰iv‰nvalo, mutta sankat varjot h‰iritsiv‰t n‰kˆ‰ni, joten en kyennyt erottamaan, mit‰ he puuhasivat. Kuulin tykkimies Jorgen sanovan omituisella, ep‰ilev‰ll‰ ‰‰nell‰: 'Ladattu on, senjor.'

"Sitte toinen ‰‰ni ryhm‰ss‰ lausui lujasti sanat: 'Tuokaa riata t‰nne.' Puhuja oli Gaspar Ruiz.

"Syntyi hiljaisuus, jossa piiritetyn varusv‰en pamahtelevat laukaukset r‰iskyiv‰t kovaa. Hekin olivat huomanneet ryhm‰n. Mutta v‰limatka oli liian pitk‰, ja multaa ryˆps‰yttelevien v‰s‰ht‰neiden musketinluotien ropseessa ryhm‰ avautui, sulkeusi, huojui, vilahdukselta paljastaen minulle keskell‰‰n hyˆriv‰t kumaraiset olennot. Vet‰ysin l‰hemm‰, ep‰tietoisena ihmetellen, oliko t‰m‰ kummallista harhan‰ky‰, todelliselta tuntuvaa j‰rjetˆnt‰ unta.

"Omituisen tukahtunut ‰‰ni k‰ski: 'Vet‰k‰‰ silmukat kire‰mm‰lle.'

"'Si, senjor', vastasivat useat muut ‰‰net, kuulostaen pelonsekaisen vireilt‰.

"Sitte sama tukahtunut ‰‰ni virkkoi: 'Sill‰ tavoin. Minun t‰ytyy saada vapaasti hengitt‰‰.'

"Monta huolestunutta ‰‰nt‰ puhui sitten yhteen suuhun. 'Auttakaa h‰nt‰ ylˆs, hombres. Riitt‰‰! Toisen kainalon alitse.'

"Tuo soinnuton ‰‰ni m‰‰r‰si: 'Bueno! Astukaa syrj‰‰n, miehet.'

"Tunkeusin per‰ytyv‰n piirin l‰pi ja kuulin viel‰ kerran tuon rasittuneen ‰‰nen lausuvan vakaasti: 'Unohda olevani el‰v‰ ihminen, Jorge. Unohda minut tykk‰n‰‰n ja aja teht‰v‰‰si.'

"'Olkaa huoletta, senjor. Ette ole minulle muuta kuin tykkilava, ja min‰ en haaskaa ainoatakaan laukausta.'

"Kuulin sytytinpuikon r‰iskett‰ ja haistoin salpietarin katkua. ƒkki‰ n‰in edess‰ni oudon olion nelinkontan kuin el‰in, mutta miehen p‰‰ riippui niskakuopasta ulkonevan putkimaisen kohoneman alla, ja sel‰ss‰ kiilteli liere‰ pronssiryhmy.

"Miehet seisoivat sanattomana puoliympyr‰n‰, jonka edess‰ ampumakoje kyyrˆtti yksin‰‰n, takanansa Jorge ja vieress‰‰n torvensoittaja hievahtamattomana, torvi k‰dess‰.

"Kaksin kerroin kyyristyneen‰ mutisi Jorge, sytytinpuikkoa pidellen: 'Tuuman verran vasemmalle, senjor. Liiaksi. Noin. Jos nyt laskeudutte hiukkasen alemmaksi, antaen kyyn‰sp‰ittenne taipua, niin min‰…'

"H‰n hyp‰hti syrj‰‰n, alentaen sytytinpuikkoansa, ja tulenleimaus leiskahti miehen selk‰‰n kytketyn tykin suusta.

"Sitte Gaspar Ruiz painui hitaasti alas. 'Hyv‰ laukaus?' kysyi h‰n.

"'Maaliin meni, senjor.'

"'Lataa sitten uudestaan.'

"H‰n makasi siin‰ edess‰ni, rinta maassa, himme‰sti kimmeltelev‰n luonnottoman pronssitaakkansa alla, jollaista mink‰‰n ihmisrakkauden tai -voiman ei ollut milloinkaan tarvinnut kantaa maailman surkeassa historiassa. H‰nen k‰sivartensa olivat ojentuneet lev‰lleen, ja h‰n muistutti maan tomuun heitt‰ytynytt‰ katumuksentekij‰‰ kuutamoisella kamaralla.

"Taas n‰in h‰net kohotettavan k‰siens‰ ja polviensa varaan, miesten vet‰ytyv‰n syrj‰‰n ja vanhan Jorgen kumartuvan t‰ht‰‰m‰‰n.

"'Pikkusen vasemmalle. Tuuma oikealle. Por Dios, senjor, lakatkaa tuosta vapisemisesta. Miss‰ on vankkuutenne?'

"Vanhan tykkimiehen ‰‰ni oli sorruksissa mielenliikutuksesta. H‰n astui sivulle ja painoi kipin‰n sankkireik‰‰n nopeasti kuin salama.

"'Oivallista!' huudahti h‰n kyynelsilmin; mutta Gaspar Ruiz makasi pitk‰n tovin hiljaa, maahan retkahtaneena.

"'V‰sytt‰‰', sopersi h‰n viimein. 'Riitt‰neekˆ kolmas laukaus?'

"'Varmasti', vastasi Jorge, kumartuen h‰nen korvaansa kohti.

"'No — lataa sitte', kuulin h‰nen lausuvan selv‰sti. 'Torvensoittaja.'

"'T‰‰ll‰ olen, senjor, odottaen sanaanne.'

"'Kun annan sanan, niin puhallakin sellainen t‰r‰hdys, ett‰ se kuuluu toisesta p‰‰st‰ Chile‰ toiseen', sanoi h‰n erinomaisen lujalla ‰‰nell‰. 'Ja te muut seisokaa valmiina leikkaamaan poikki t‰m‰ kirottu riata, sill‰ silloin on aika minun johtaa teit‰ rynn‰kkˆˆn. Kohottakaa minut nyt ylˆs, ja sin‰, Jorge — t‰ht‰‰ joutuin.'

"Varustuksen muskettitulen r‰iske miltei kuolettanut h‰nen ‰‰nt‰ns‰.

Vaajoitus peittyi savuun ja leimahduksiin.

"'Ponnistakaa voimanne eteenp‰in takaisinpotkauksen varalle, mi amo', neuvoi vanha tykkimies vapisevalla ‰‰nell‰. 'Kaivakaa sormenne maahan. Noin. Nyt!'

"Riemastunut huudahdus puhkesi h‰nen huuliltaan laukauksen j‰lkeen. Toitottaja kohotti torvensa ja odotti. Mutta makaavalta miehelt‰ ei kuulunut sanaa. Painuin toiselle polvelleni ja kuulin silloin kaikki mit‰ h‰nell‰ oli sanottavaa.

"'Katkesi jostain', kuiskasi h‰n, nostaen hiukan p‰‰t‰ns‰ ja k‰‰nt‰en silm‰ns‰ minuun toivottoman rusentuneessa asennossaan.

"'Portti riippuu vain pirstaleiden varassa', kiljaisi Jorge.

"Gaspar Ruiz yritti puhua, mutta ‰‰ni kuoleutui h‰nen kurkkuunsa, ja min‰ olin apuna vieritt‰m‰ss‰ tykki‰ h‰nen taittuneesta sel‰st‰‰n. H‰n oli tajuttomana.

"Min‰ luonnollisesti pidin suuni kiinni. Intiaanit eiv‰t saaneet hyˆkk‰ysmerkki‰. Sen sijaan kajahtivat ilmoille apujoukon torventoitotukset, joita olin niin kauvan ja j‰nnittyneen‰ odottanut kuullakseni — hirmustuttaen yll‰tetyt vihollisemme kuin kutsumus viimeiselle tuomiolle.

"Tuulisp‰‰n‰, senjores, todellisena hirmumyrskyn‰ pyyh‰lsiv‰t s‰ik‰ht‰neet miehet, korskuvat hevoset ja ratsastavat intiaanit ohitseni, kyyristelless‰ni maassa Gaspar Ruizin vieress‰, joka virui yh‰ ristin muotoiseksi levitt‰ytyneen‰ kasvoillaan. Henkens‰ edest‰ nelist‰v‰ Peneleo sohaisi minua pitk‰ll‰ keih‰‰ll‰ns‰ ohimenness‰‰n — vanhan tuttavuuden vuoksi varmaankin. Vaikeampi on selitt‰‰, miten pelastuin vinkuvilta luodeilta. Uskaltautuen polvilleni liian aikaisin olivat minut v‰h‰ll‰ seiv‰st‰‰ pistimiins‰ muutamat 17:nnen Taltal-rykmentin sotamiehet, kiihkoissaan kun olivat tavottamaan jotakin el‰v‰‰. He n‰yttiv‰t hyvin pettyneilt‰, kun jotkut paikalle karauttaneet upseerit karkottivat heid‰t miekkojensa lappeilla.

"Kenraali Robles siin‰ saapui esikuntansa kanssa. H‰nen teki kovasti mielens‰ saada vankeja. H‰nkin n‰ytti hetkiseksi pettyneelt‰. 'Mit‰! Sin‰kˆ siin‰?' huudahti h‰n. Mutta h‰n laskeusi heti ratsailta, syleill‰kseen minua, sill‰ h‰n oli perheeni vanha yst‰v‰. Viittasin jalkojemme juuressa makaavaan ruumiiseen ja virkoin vain n‰m‰ kaksi sanaa:

"'Gaspar Ruiz.'

"H‰n kohotti k‰tens‰ h‰mm‰styneen‰.

"'Vai niin! Sinun voimaihmisesi! Aina viimeiseen asti voimaihmisesi parissa. Eip‰ v‰li‰. H‰n pelasti henkemme, kun maan j‰rkkyminen sai urheimmatkin pyˆrtym‰‰n pelosta. Min‰ silloin s‰ik‰hdin ihan suunniltani. Mutta h‰n — ei! Que guape! Miss‰ on se sankari, joka sai h‰nest‰ voiton? ha! ha! ha! Mik‰ h‰net tappoi, chico?'

"'H‰nen oma voimakkuutensa, kenraali', vastasin min‰."

XII

"Mutta Gaspar Ruiz hengitti viel‰. Toimitin h‰net lev‰tiss‰‰n kannetuksi muutamien pensaiden suojaan samalle harjanteelle, jolta h‰n oli niin kiinte‰sti t‰hystellyt varustusta, n‰kym‰ttˆm‰n kuoleman jo liihotellessa h‰nen p‰‰ns‰ p‰‰ll‰.

"Joukkomme olivat asettuneet leiritulien ‰‰reen varustuksen ymp‰rille.

En kummastunut aamupuhteella kuullessani, ett‰ minut oli m‰‰r‰tty

johtamaan vartiota, jonka piti hetimiten l‰hte‰ viem‰‰n er‰st‰ vankia

Santiagoon. Vanki oli luonnollisesti Gaspar Ruizin vaimo.

"'Olen valinnut sinut tunteittesi takia', huomautti kenraali Robles, — 'vaikka oikeastaanhan se nainen olisi ammuttava kaiken sen turmion t‰hden, mit‰ h‰n on tasavallalle tuottanut.'

"Ja kun min‰ tein kauhistuneen vastustuksen liikkeen, jatkoi h‰n:

"'Nyt ei h‰n merkitse mit‰‰n, kun Ruiz on mennytt‰ kalua. Ties miten nyt menetell‰ h‰nen suhteensa — mutta hallitus h‰nt‰ kuitenkin haluaa haltuunsa.' H‰n kohautti olkap‰it‰‰n. 'Luultavasti on Ruiz haudannut suuret m‰‰r‰t saalistansa paikkoihin, jotka ainoastaan h‰nen vaimonsa tiet‰‰.'

"P‰iv‰n koittaessa n‰in h‰nen tulevan ylˆs harjanteen rinnett‰, kahden sotamiehen vartioimana ja kantaen lastansa k‰sivarrellaan.

"Min‰ k‰velin h‰nt‰ vastaan.

"'El‰‰kˆ h‰n viel‰?' kysyi vanki, k‰‰nt‰en minuun nuo valkoiset, j‰hmettyneet kasvot, joita Ruizilla oli ollut tapana ihailevasti katsella.

"Min‰ kumarsin ja sanaakaan virkkamatta opastin h‰net pensasryhm‰n taakse. Gaspar Ruizin silm‰t olivat auki. H‰n hengitti tyˆl‰‰sti ja lausui vaimonsa nimen suurella ponnistuksella.

"'Erminia!'

"Vaimo polvistui p‰‰puoleen. Is‰st‰‰n tiet‰m‰ttˆm‰n‰ ja suurilla silmill‰‰n katsellen ymp‰rilleen alkoi pikku tyttˆ ‰kki‰ leperrell‰ iloisella, hennolla ‰‰nell‰. H‰n viittasi pienoisella sormellaan, nousevan auringon rusohohteeseen, joka loisti mustien vuorenhuippujen takaa. Ja niin kauvan kuin tuota lapsen jokellusta — k‰sitt‰m‰tˆnt‰ ja korvalle suloista — kesti, pysyiv‰t nuo kaksi ‰‰neti: kuoleva mies ja polvistunut nainen, katsellen toisiansa silmiin ja kuunnellen vienoa ‰‰nt‰. Sitte laverrus lakkasi. Lapsi laski p‰‰ns‰ ‰idin rintaa vasten ja vaikeni.

"'Se tapahtui sinun t‰htesi', alotti mies. 'Anna anteeksi.' H‰nen ‰‰nens‰ petti. Pian kuulin taas mutinaa ja erotin surkeat sanat: 'En ollut kyllin voimakas.'

"Vaimo katseli h‰nt‰ tavattoman kiinte‰sti. Toinen yritti hymyill‰ ja toisti nˆyr‰sti: 'Anna anteeksi. Ett‰ j‰tin sinut…'

"H‰n kumartui alas ja sanoi kuivin silmin, vakaalla ‰‰nell‰: 'Koko maan p‰‰ll‰ en ole rakastanut mit‰‰n muuta kuin sinua, Gaspar.'

"Kuolevan p‰‰ liikahti. H‰nen silm‰ns‰ elpyiv‰t. 'Vihdoinkin!' huokasi h‰n. Sitte tuskallisesti: 'Mutta onko se totta … onko se totta?'

"'Niin totta kuin ett‰ t‰ss‰ maailmassa ei ole armoa eik‰ oikeutta', vastasi h‰nelle vaimo kiihke‰sti. H‰n kumartui puolisonsa kasvojen yli. T‰m‰ yritti nostaa p‰‰t‰ns‰, mutta se putosi takaisin, ja toisen suudellessa h‰nen huuliaan oli h‰n jo kuollut. H‰nen lasittuneet silm‰ns‰ tuijottivat taivaalle, jolla leijui vaaleanpunaisia hattaroita hyvin korkealla. Mutta min‰ huomasin ‰itins‰ rinnalle puristuneen lapsen silm‰luomien painuvan ja ummistuvan hitaasti. Pikku tyttˆ oli uinahtanut.

"Gaspar Ruizin, voimaihmisen, leski antoi minun taluttaa h‰net pois kyynelt‰k‰‰n vuodattamatta.

"Matkustusta varten olimme j‰rjest‰neet h‰nelle sivusatulan hyvinkin istuimen tapaan, ja alapuolelle oli sidottu lauta h‰nen lev‰hdytt‰‰kseen jalkojaan. Ja ensim‰isen p‰iv‰n h‰n ratsasti virkkamatta sanaakaan ja tuskin hetkeksik‰‰n siirt‰en silmi‰ns‰ pois pikku tytˆst‰, jota h‰n piteli helmassaan. Ensim‰isess‰ leiriss‰mme n‰in h‰nen k‰yskentelev‰n yˆll‰ tuuditellen lasta k‰sivarsillaan ja katsellen sit‰ kuun valossa. L‰hdetty‰mme toiselle p‰iv‰matkallemme h‰n kysyi minulta, kuinka pian olimme tulossa ensim‰iseen asutun maan kyl‰‰n.

"Vastasin tulevamme sinne puoleltap‰ivin.

"'Ja onko siell‰ naisia?' kysyi h‰n.

"Selitin h‰nelle, ett‰ se oli iso kyl‰. 'Siell‰ on miehi‰ ja naisia, senjora', sanoin, 'jotka ilahtuvat syd‰mens‰ pohjasta kuullessaan, ett‰ kaikki h‰iriˆ ja sota on nyt lopussa.'

"'Niin, se on nyt kaikki lopussa', toisti h‰n. Sitte tovin kuluttua: 'Senjor upseeri, mit‰ tehnee hallituksenne minulle?'

"'En tied‰, senjora', vastasin. 'Ep‰ilem‰tt‰ saatte hyv‰‰ kohtelua. Me tasavaltalaiset emme ole villej‰ emmek‰ kosta naisille.'

"Kuullessaan sanan 'tasavaltalaiset' h‰n loi minuun katseen, jonka kuvittelin olevan kuolematonta vihaa t‰ynn‰. Mutta noin tuntia myˆhemmin, kun pys‰hdyimme antaaksemme kuormamuulin menn‰ edelt‰ pitkin syv‰n kuilun partaalla kiert‰v‰‰ ahdasta polkua, katsoi h‰n minuun niin valjuin, vaivautunein kasvoin, ett‰ minun k‰vi h‰nt‰ suuresti s‰‰liksi.

"'Senjor upseeri', h‰n sanoi, 'olen heikko, vapisen. Se on j‰rjetˆnt‰ pelkoa.' Ja h‰nen huulensa tosiaan v‰risiv‰t, h‰nen yritt‰ess‰‰n hymyill‰, kun vilkaisi alkup‰‰h‰n polkua, joka ei lopultakaan ollut kovin vaarallinen. 'Saattaisin pudottaa lapsen. Gaspar pelasti henkenne, muistattehan… Ottakaa h‰net minulta.'

"Otin lapsen h‰nen ojennetuista k‰sist‰‰n. 'Sulkekaa silm‰nne, senjora, ja luottakaa muuliinne', kehotin.

"H‰n teki niin, ja valjuna ja kasvoiltaan riutuneena n‰ytti h‰n haamulta. Polun k‰‰nteess‰, miss‰ iso punainen porfyrihuippu sulkee n‰kˆalan alatasangoille, n‰in h‰nen avaavan silm‰ns‰. Ratsastin ihan h‰nen takanaan, pidellen pikku tyttˆ‰ oikealla k‰sivarrellani. 'Lapsi on hyv‰ss‰ turvassa', huudahdin rohkaisevasti.

"'Niin', vastasi h‰n heikosti; ja silloin n‰in suunnattomaksi kauhukseni h‰nen nousevan seisomaan jalkalaudalle, hirve‰sti tuijottaen, ja heitt‰ytyv‰n eteenp‰in oikeallamme ammottavaan kuiluun.

"En voi kuvata teille ‰killist‰ ja lamaannuttavaa pelkoa, jolla se kamala n‰ky minut herpaisi. Syvyys kammoksutti sieluani, kallionhuiput tuntuivat huojuvan p‰‰lleni. P‰‰t‰ni huimasi. Puristin lapsen kylke‰ni vasten ja istuin satulassa liikkumattomana kuin patsas. Kieleni oli kahlittu, kylm‰t v‰reet karmivat selk‰piit‰ni. H‰nen muulinsa horjahti, astahtaen kalliosein‰m‰‰n kiinni, ja jatkoi sitte kulkuansa. Hevoseni vain heristi korviansa ja korskahti. Syd‰meni oli salpautuneena, ja rotkon syvyyksiss‰ kohisevaan virtaan vieriv‰t kivet olivat tehd‰ minut mielettˆm‰ksi kolinallaan.

"Seuraavana hetken‰ olimme k‰‰nteen takana, leve‰ll‰ ja ruohoisella rinteell‰. Ja silloin min‰ kiljuin. Mieheni juoksivat h‰t‰‰ntynein‰ takaisin. Minun kerrotaan ensim‰lt‰ vain parkuneen: 'H‰n antoi lapsen minun k‰siini! H‰n antoi lapsen minun k‰siini!' Vartio luuli minun tulleen hulluksi."

Kenraali Santierra lakkasi kertomasta ja nousi pˆyd‰st‰. "Ja siin‰ kaikki, senjores", lopetti h‰n, kohteliaasti vilkaisten nouseviin vieraisiinsa.

"Mutta minne lapsi joutui, herra kenraali?" kysyimme me.

"Niin aivan — lapsi, lapsi."

H‰n astui ikkunan ‰‰reen, joka avautui h‰nen kauniiseen puutarhaansa, vanhuutensa turvapaikkaan. Se oli kuuluisa koko maassa. Kohottaen k‰sivartensa meid‰n pysy‰ksemme taampana huusi h‰n ulos: "Erminia! Erminia!" ja odotti. Sitte h‰nen varottava k‰sivartensa painui alas, ja me tungeksimme ikkunoihin.

Er‰‰st‰ puuryhm‰st‰ oli nainen ilmestynyt leve‰lle kukkasien reunustamalle k‰yt‰v‰lle. Kuulimme h‰nen kangistettujen alushameittensa kahinan ja panimme merkille h‰nen vanhanaikaisen mustan silkkihameensa laskoksien v‰ljyyden. H‰n katsoi ylˆs ja n‰hdess‰‰n monet tuijottavat silm‰t vastassaan h‰n pys‰htyi, rypisti otsaansa, hymyili, heristi sormeansa kenraalille, joka nauroi t‰ytt‰ kurkkua, ja veti p‰‰hineen‰ns‰ olevan mustan pitsikudoksen osittain peitt‰m‰‰n ylv‰it‰ kasvonpiirteit‰‰n, k‰vellen j‰yk‰n arvokkaasti pois n‰kyvist‰mme.

"Olette n‰hneet vanhan miehen suojelusenkelin — ja h‰net, jota saatte kiitt‰‰ kaikesta siit‰, mik‰ vieraanvaraisuudessani on s‰‰dyllist‰ ja mieluista. Vaikka rakkauden liekki on aikaisin syttynyt syd‰mess‰ni, senjores, niin olen jotenkuten j‰‰nyt naimattomaksi. Ja siit‰ syyst‰ kenties eiv‰t sen pyh‰n tulen kipin‰t ole viel‰ sammuneet t‰‰lt‰." H‰n lˆi leve‰‰n rintaansa. "Viel‰ vireill‰, viel‰ vireill‰", h‰n sanoi vakavan leikkis‰sti. "Mutta nyt en mene naimisiin. H‰n on kenraali Santierran kasvattityt‰r ja perij‰t‰r."

Muuan vierastoverimme, nuori meriupseeri, kuvasi h‰net j‰lkeenp‰in "lyhyeksi, tanakaksi, noin nelj‰nkymmenen vuoden ik‰iseksi immeksi". Me olimme kaikin huomanneet, ett‰ h‰nen hiuksensa olivat alkaneet harmaantua ja ett‰ h‰nell‰ oli hyvin sielukkaat mustat silm‰t.

"Eik‰ h‰nk‰‰n ole koskaan tahtonut kuulla puhuttavankaan naimisiinmenosta kenenk‰‰n kanssa", pitkitti kenraali Santierra. "Vahinko kerrassaan! Syd‰mellinen, k‰rsiv‰llinen, harras vanhan miehen seuralainen. Yksinkertainen sielu. Mutta min‰ en neuvoisi ket‰‰n teist‰ pyyt‰m‰‰n h‰nen k‰tt‰ns‰, sill‰ jos h‰n ottaisi teid‰n k‰tenne omaansa, niin se tapahtuisi vain luittenne rusentamiseksi. Niin, niin, h‰n ei laske leikki‰ siit‰ asiasta. Ja h‰n on is‰ns‰ oma tyt‰r, voimaihmisen, joka sortui omaan voimakkuuteensa: ruumiinsa, yksinkertaisuutensa — rakkautensa voimakkuuteen!"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VOIMAIHMINEN: VAIHEITA CHILEN VAPAUSSODASTA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE