Sointula
Date: 2026-02-26T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Sointula

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Sointula

Kolminäytöksinen näytelmä

Author: Arvid Järnefelt

Release date: February 26, 2026 [eBook #78049]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1924

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SOINTULA ***

language: Finnish

SOINTULA

Kolminäytöksinen näytelmä

Kirj.

ARVID JÄRNEFELT

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1924.

HENKILÖT.

JOHANNES, yhteiskunnallinen uudistaja, puhuja.
NIINA, hänen vaimonsa.
JEAN BORGSTRÖM (Nanne), arkkitehti.
KOMPA, asianajaja.
JYRKI, entinen ylioppilas, Johanneksen aatetoveri.
AILI, hänen vaimonsa.
ALPERTI, tilallinen Pohjanmaalta.
HUHTIALA, tilallinen Hämeestä.
HYVÄRINEN, tilallinen Savosta.
VÄINÖ, torpanpoika.
EEVA, hänen morsiamensa.
RISTO, työläinen.
Vanhempia vaimoja:
1:nen, 2:nen, 3:s, 4:s, 5:s, 6:s.
Poikia:
1:nen, 2:nen, 3:s.
Tyttöjä: 1:nen, 2:nen, 3:s.
PALYELUSPOIKA (1:sessä näytöksessä).
JENNI, palvelustyttö (3:nnessa näytöksessä).
Työmiehiä, vanhempia ja nuorempia vaimoja, tyttöjä, poikia, lapsia.

I näytös Suomessa.
11 " Amerikassa.
III " Suomessa.

Tekijä pyytää seuraavan huomautuksen painattamista teatterien henkilöohjelmiin:

Sointula niminen siirtola on todellisuudessa ollut olemassa Pohjois-Amerikassa, Vancouverissa, Malcolm saarella tämän vuosisadan alussa. Näytelmässä esiintyvillä henkilöillä ei ole kuitenkaan tarkoitettu kuvata tuohon siirtolaan osaaottaneita henkilöitä, vaan ovat näytelmän kaikki henkilöluonteet vapaasti muovaeltuja taiteen tarkoituksissa.

Arvid Järnefelt.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

Sali. Perällä, katsojasta käsin vähän vasemmalla puolella ovi avaraan eteiseen. Eteisen vasemmalla ovi, perällä ulko-ovi. Vasemmalla puolella salia, taaempana ovi, lännempänä uuni, jonka tulensija on avonainen, näiden välissä vanhanaikainen kaappi-kello, jonka heilurinkäynti on harva ja lyönti kumean matala. Oikealla taampana ovi, keskempänä flyygeli-piano. Ikkuna perällä. Tämän ja peräoven välillä korkea peililaite peililautoineen. Sisustus osottaa huomattavaa varallisuutta. Salin ovissa ja ikkunoissa kalliita verhoja, seinissä taidemaalauksia ja gobelinejä, nurkissa veistokuvia, permannolla paksuja mattoja, uhkeita valaistuslaitteita.

Väliverhon auetessa kaikki ovet ovat suljettuina.

ASIANAJAJA KOMPA perempänä, vähän oikealla, istuu kynä kädessä paperia ja mustepullo edessään satunnaisesti asetetun katteettoman pöydän ääressä. Hänen katseensa ja kynää pitelevä kätensä on kysyvästi suunnattuna Johannesta kohden.

JOHANNES (seisoo asianajajaan päin kääntyneenä etualalla vasemmalla):
Ei, ei, luovun naimaosastani, jota en ole pesään tuonutkaan.

KOMPA (epäröi kirjoittaa): Mutta — (vähän kohottautuen): hyvä herrasväki, minun on vähän vaikea vieraananne tässä yksin istua. Ettekö suvaitsisi…

NIINA (seisoo etualalla oikealla): Valitettavasti en voi vaikeuksianne lieventää. (Osottaen Johanneksen puoleen): Mutta…

JOHANNES (asianajajalle): Olkaa hyvä.

KOMPA: Niinkuin suvaitsette. (Kirjoittaa vähän aikaa, sitten katselee papereitaan, tärkeästi): Olen sitte viime kerran paljon miettinyt käsillä olevaa avioerokysymystä, ja ovat muutamat kohdat siinä minulle yhä jääneet hämäriksi. Minun on senvuoksi pakko vaivata herrasväkeä vieläkin muutamilla kysymyksillä.

NIINA: Kysykää, herra asianajaja.

KOMPA: Arvoisa rouva, miksi ette voi suostua matkustamaan miehenne mukana?

NIINA: Minä en voi — minä rakastan taidetta, soitantoa, ystäviä, joiden kanssa voi puhua. Mutta hän tahtoo, että muuttaisimme jonnekin sinne — sinne — Hän tahtoo, että jäisin ikipäiviksi elämään noiden tuollaisten — noiden hänen moukkiensa seuraan. Semmoista en voi. En ikinä!

JOHANNES (asianajajalle): Näette itse, tiemme auttamattomasti haaraantuvat.

KOMPA (Niinan puoleen): Lainopin kannalta voi tähän sanoa vain: vaimo seuratkoon miestänsä.

NIINA: Vai niin se on lainopin kannalta. Entä järjen kannalta? Koko hänen suunnitelmansa on pelkkää tyhmyyttä! (Johanneksen liikahduksen johdosta): Niin, niin — minulla on puheenvuoro. Hän aikoo muuttaa maailman. Ah kuinka kaunista! Siirtola — paratiisi ihmisten keskellä. Mutta kun koko sinun ajatuksesi on alusta alkaen pelkkää tyh-myyt-tä, tyhmyyttä! Viedä satoja ihmisiä vieraaseen maahan, ruveta heidän johtajakseen, kun — kun —

KOMPA: Saanko kysyä, mitä "kun"?

NIINA: Kun ihminen ei osaa itseänsäkään johtaa. — Tyhmyyttä! — Sittenkin ehkä seuraisin miestäni, jos se todella olisi hänen keksintönsä, mutta kun koko juttu on hänen yllyttäjänsä keksimä. Älä keskeytä. Niin juuri, minä en ole velvollinen seuraamaan maailman ilettävimmän viettelijän tahtoa. Tuo mies on hänen jumalansa, mutta minä vihaan häntä. Tosin viisas kuin käärme, mutta käärme. Kyykäärme!

KOMPA: Minkä perusteella pidätte miehenne suunnitelmaa niin — niin järjettömänä?

NIINA: Herra jumala, ettekö sitä ymmärrä! He tahtovat perustaa jonnekin maapallon taakse siirtolan, jossa — voi kuinka hullua — lapset kasvatetaan yhteisesti ja ei mikään ole kenenkään ja lapset riistetään äideiltänsä! Ja vielä: — eivät aio käyttää rahaa — aivan noin ilman mitään… Te olette oppinut lakimies. Sanokaa minulle suoraan, ettekö pidä sitä tyhmänä? No? — (Turhaan odotettuaan): Onko vaimo lain mukaan velvollinen suostumaan ilmi tyhmyyksiin? (Taas odotettuaan): Onko hän velvollinen uhraamaan elämänsä, kotinsa, onnensa, maansa, ystävänsä…? (Suuttuen omaan heltymiseensä): Vastatkaa!

KOMPA: Hm. Te unohdatte, arvoisa rouva, että on olemassa suuri, yhä kasvava valtiollinen puolue, jonka aatteet perimmältä tähtäävät juuri samoihin utukuviin, kommunismiin: yhteisyyteen kasvatuksessa, yhteisyyteen työssä, yhteisyyteen omaisuudessa.

NIINA: Jaha, sosialistit.

JOHANNES (asianajajalle): Me tahdomme olla tienraivaajina sosialisteille. Me tahdomme maailmalle osoittaa, että sopusointu ihmisten välillä ei ole enää mikään saavuttamaton utukuva, niinkuin lausuitte, vaan toteutettavissa oleva, reaalinen todellisuus. Emme voi jäädä kotimaahan. Meidän täytyy päästä täydellisesti eristetyiksi, kapitaalisesta yhteiskunnasta. Meidän täytyy päästä kemiallisesti vapaiksi koko tästä räyhäävästä kilpailun ja sorron maailmasta. Me luomme uuden yhteiskunnan keskuuteemme, kuvan siitä mitä Pyhä Luonto on ihmisillään oikeastaan tarkoittanut. Ja kerran ihmiset tarttuvat siihen kuin haaksirikkoiset pelastusvyöhön. Meidän on vain näytettävä maailmalle sellaisen yhteiskunnan mahdollisuus. Ajatella ja lukea eivät kaikki osaa, mutta kuvia jokainen ymmärtää. Meidän on näytettävä ihmisille kuva — tie uuteen sopusointuun, uuteen harmoniaan, uuteen yhtymykseen.

NIINA: Tä-tä-tä-tä-tä-tä… Ja uusi yhtyminen aloitetaan — erolla!

JOHANNES (kadottaa hetkeksi varmuutensa, sillä ajatus on hänelle uusi, sitten löytää vastauksen): Ellet tahdo eroa, seuraa meitä!

NIINA: En ikinä! Seikkailuihin ei yksikään laki voi aviovaimoa pakottaa.

JOHANNES: Siis eroamme.

NIINA (asianajajalle): Turhaan siinä kirjoittelette, herra asianajaja.
Minä en anna eroa.

JOHANNES: Silloin minä otan eron.

NIINA: Sinä et ota!

JOHANNES: Otan!

KOMPA: Rauhoittukaa, ystäväni, molemmat. (Hymähtäen): Lakiasioissa asiallisuus on ainoa. Tunteet hetkeksi nurkkaan.

JOHANNES ja NIINA, jotka kiivastuksissaan olivat lähestyneet toisiaan, etenevät jälleen entisille paikoilleen.

KOMPA (olkaansa kohauttaen): Mikäli voin päättää on tässä tapauksessa eroasia ajettava yksipuolisena. Silloin ei ylimalkaan riitaisuus aviopuolisojen kesken ole riittävä eronaihe.

NIINA: Emme ole ennen näin riidelleet. Mutta nyt ei mene päivääkään… Ja vain tämän tyhmyyden tähden. Miehelläni on kyllä ennenkin ollut mielessä kaikellaisia aatteita ja maailmanparannuksia, hän on melkein sosialisti, emmekä sittenkään ole riidelleet. Mutta nyt tulee tuo inhoittava viettelijä ja nyt he tahtovat ryhtyä muka toteuttamaan — ajatelkaa, todella toteuttamaan sitä — mikä se nyt on? — sitä "sopusointuansa" ja ovat keränneet ympärilleen satoja raukkoja ja aikovat tilata jo laivojakin…

KOMPA: Malttakaahan, arvoisa rouva. Asianajajana minun pitää kysyä teiltä, onko tuo riitaisuus mahdollisesti kehittynyt joskus niin pitkälle, että olisi puhjennut — kuinka sanoisin — ilmeisiin, todistettaviin — minun on vähän vaikea … — sanokaamme väkivaltaisuuksiin?

NIINA: Että olisimme "tapelleet", tarkoitatte. Se on, että siis minä olisin yrittänyt esimerkiksi repiä silmät hänen päästään. Niin, Johannes, kuinkahan sen asianlaita lienee. Silloin ehkä todella voisit ottaa eron.

JOHANNES (asianajajalle): En ymmärrä tarkoitustanne.

NIINA (asianajajalle): Juuri ennenkuin astuitte tähän huoneeseen… Mutta minun täytyy kertoa teille, että hän aikoo pitää täällä, tässä salissa tänään kello viisi kokouksen, johon on kutsunut tuon idiootin kaikkine inhoittavine seuralaisineen…

KOMPA: katsoo taskukelloaan ja vertaa seinäkelloon.

NIINA: Puoli viisi… Minä en sitä salli.

JOHANNES: Se kokous kuitenkin pidetään.

NIINA: Se mies ei astu tuon kynnyksen yli!

JOHANNES: Puolen tunnin kuluttua.

NIINA: Ei ikinä!

KOMPA: Mutta malttakaahan, hyvä herrasväki. Siis "juuri ennen tänne tuloani", kuten sanoitte, — sattuiko välillänne jotakin — väkivaltaisuutta?

NIINA: Sattui.

KOMPA (valmistuu kirjalliseen muistiinpanoon): Jaha, jaha.

NIINA (Johannekselle): No, kerrohan.

JOHANNES: vaikenee.

NIINA: Ainakaan en minä ryhtynyt sinua työntämään ulos tästä huoneesta tuonne toiseen.

KOMPA (heittää toivottomana kynän kädestään): Tjah. — Ei, arvoisa herrasväki. (Johannekselle): Ei siis edes mitään väkivaltaisuuksia. Täytyy siis löytää jotakin muuta, mihin perustaa yksipuolinen avioerohakemus.

NIINA: Varmasti jotakin muuta.

KOMPA: Asia, johon nyt aion koskettaa, on kuitenkin äärimmäisen arkaluontoista laatua, joten en tiedä, uskaltaako siihen luvattanne kajota.

NIINA: Leikkauksenalaisen ei auta hävetä. Olkaa niin hyvä.

KOMPA: Ei teillä, arvoisa herra, ole esitettävänä eroon nähden jotakin aihetta tyytymättömyyteen, joka koskisi suorastaan — aviollisia suhteitanne, yhdyselämäänne?

JOHANNES: On.

NIINA: hätkähtää rajusti.

JOHANNES: Se juuri onkin erohakemukseni pääaihe. Suunnitelmani ei ole suinkaan pelkkää korupuhetta, ei seikkailuhalua eikä — vielä vähemmän — minkään yllyttäjän vaikutusta, niinkuin tässä on yritetty leimata. Aatetoverini on vain terävä, käytännöllinen kyky. Hän järjestää minkä minä suunnittelen. Hänen apunsa on minulle oleellisesta merkityksestä, hänen alituinen seuransa on minulle välttämätön.

NIINA: on kivahtamaisillaan jotakin sanomaan.

JOHANNES: Puheenvuoro on minun.

NIINA: menee mielenosoituksellisesti istumaan sohvalle, oikealle, ja on lukevinaan sanomalehteä.

JOHANNES: Terävällä järjellään hän tukee ja kannattaa minua, missä tukea ja kannatusta tarvitsen, olkoonpa, että joskus myös hillitsee aatteitteni lentoa. Mutta itse aate on minun, se on tässä sielussa syntynyt, se on vuosikausien kuluessa kehittynyt ja nyt vihdoin kypsynyt, se on ajatuksieni ajatus, se on vereni sykintä, se on minun elämäni. Ja sen nimessä minä tahdon olla vapaa kaikesta mikä sitoo minua, kaikesta mikä pyrkii kytkemään ajatuksiani, kaikesta mikä on omansa lamauttamaan tarmoani ja jäytämään henkeni voimaa.

NIINA: Että sinä olet suuri puhuja, sen olen aina tiennyt.

JOHANNES: Sen nimessä, sanon minä, tahdon olla vapaa myös sukupuolielämästä, ja ennen kaikkea juuri siitä.

NIINA (mielenkiinnolla): Tuon olisit voinut selittää myös joskus minulle!

JOHANNES: Sukupuolinen intohimo on käynyt minulle ristiriitaiseksi aatteeni kanssa. En ole sen tarpeessa, se on minulle olematonta, ja velvollisuutena — vastenmielistä.

NIINA: Mutta olenko minä sanallakaan koskaan ilmaissut tyytymättömyyttä sinun pidättyväisyyteesi?

JOHANNES: "Pidättyväisyyteeni"! — Se on ainiaaksi! Elän aatteelleni ja päätökseni on olla vapaa ikipäiviksi. Horjumaton, peruuttamaton päätökseni!

KOMPA: Lain kannalta katsoen moinen aviosuhteiden auttamaton rikkoutuminen on kylläkin riittävä eron aihe.

NIINA (levottomana): Ah, te aiotte kietoa minut verkkoihinne, näen sen. Minun täytyy saada apua. (Menee perälle, viskaa oikeanpuoleisen oven auki): Nanne, tule tänne!

JEAN BORGSTRÖM näyttäytyy ovessa, pysähtyy epäröiden kynnykselle.

NIINA (mennen paikalleen): Tule, tule vain.

BORGSTRÖM lähestyy Niinaa.

NIINA: Kuule, Nanne, ne aikovat nyt selittää…

BORGSTRÖM (rauhoittavasti, sydämellisesti): Niina! Rauhoitu, Niina.
Olen kuullut joka sanan, ei tarvita selityksiä. (Katsoo ympärilleen):
Mutta esitähän toki.

NIINA (asianajajalle): Arkkitehti Jean Borgström. (Borgströmin puoleen): Asianajaja, varatuomari… (Ei muista nimeä): Suokaa anteeksi.

KOMPA: Kompa. (Käteltyään Borgströmiä): Olen täällä asianajajan toimessa, ja luvalla sanoen — on hiukan epäoleellista kutsua asianajaja asianajajan eteen. Vaan jos suvaitsette, mielelläni suon paikkani teille. (Väistyen Johanneksen puolelle): Jompikumpi.

NIINA: Hän on talon ystävä ja tietää kaikki. Hän selittää teille minun puolestani. (Kuiskuttelee kiihkeästi Borgströmin kanssa, pyytää rukoillen ja suudellen).

KOMPA (lähestyy Johannesta): Hm?

BORGSTRÖM: Minulle on yhdentekevää. Hän ei ole lakimies.

KOMPA (hiljaa): Ei noilla kahdella ole keskenään mitään?

JOHANNES (pudistaa päätänsä): En luule.

KOMPA: Vahinko. Lykkäämmekö toistaiseksi?

JOHANNES: Ratkaisun täytyy tapahtua ennen viittä. Olkaa hyvä, jatkakaa.

KOMPA (istuu jälleen pöytänsä ääreen): Niinkuin äsken sanoin, kieltäytyminen aviovelvollisuuksien täyttämisestä on lain kannalta kylläkin riittävä eron aihe.

NIINA (levottomana Borgströmille): Nanne, puhu!

BORGSTRÖM: Rauhoitu toki, eihän tässä ole mitään hätää. (Asianajajalle): Olette tietenkin oikeassa. Jos arvoisa rouva haluaisi miehensä aviollisen kieltäytymisen perusteella hakea yksipuolista eroa, hän varmaan sen saisi, vaikkapa vastoin miehensä tahtoa. Mutta en voi käsittää, miten hänen miehensä oman kieltäytymisensä perusteella voisi vastoin vaimonsa tahtoa saada eroa?

NIINA: Juuri niin, Nanne, juuri niin! Bravo!

KOMPA: Ette suinkaan te, herra… (Ei ole muistavinaan nimeä): herra asianajaja, voine kuvitella, että kukaan aviovaimo olisi suostuvainen avioelämään ilman avioelämää?

BORGSTRÖM: Juuri sitä tässä tapauksessa kuvittelen.

KOMPA: Arvoisa rouva, vastatkaa itse puolestanne: oletteko todellakin tyytyväinen sellaiseen tulevaisuuden perspektiiviin?

NIINA: Aivan.

KOMPA (paiskaa toivottomana paperisalkkunsa kiinni).

JOHANNES (melkein rajun kiihoittuneesti): Siinä tapauksessa on kysymys vain joistakin kurjista osakkeista, joita pelkäät kadottavasi. Rahat saat pitää kaikkineen, niinkuin jo sanoin. Minä en osta vapauttani! (Asianajajalle): Luovun naimaosastani. Kirjoittakaa eroehtoihin.

KOMPA (kirjoittaa ahkeraan seuraavan kuluessa)

NIINA (rauhallisesti ja arvokkaasti): En ymmärrä miksi epäilet minussa noin alhaisia vaikuttimia, jos minäkin suostun pidättyväisyyteen. Päinvastoin kunnioitan sinua voimasi johdosta, ja pidän sinusta tällaisena enemmän kuin hillittömyytesi aikana. Usko minua, se on vain tuo sinun "aatteesi". (Taas kiihtyen): En voi pakottaa itseäni ottamaan osaa ilmi järjettömyyteen, älä sano mitään, se on järjetöntä! Se on henkistä lyhytnäköisyyttä! Se on hölläpäisyyttä!

BORGSTRÖM: Niina!

NIINA (Borgströmille): Itse olet sanonut, että ihmisellä joskus aivot pehmenevät! (Johannekselle): Se on idioottimaista, mahdotonta, tyhmää, tyhmää, tyhmää!

KOMPA (ottaa salkkunsa ja nousee).

PALVELUSPOIKA (virkapuvussa, koputuksen jälkeen sisälle peräovitse):
Muuan herra ilman käymäkorttia.

NIINA: Nimeltä?

PALVELUSPOIKA: Herra Jyrki.

NIINA: Sano herra Jyrkille, ettei hän voi tulla vastaanotetuksi.

JOHANNES: Pyydä herra Jyrki astumaan sisälle.

PALVELUSPOIKA poistuu.

NIINA: Se mies ei astu tämän kynnyksen yli.

JOHANNES menee peräovelle, aukaisee sen.

JYRKI kynnyksen tuolla puolen, katselee epävarmana outoa ympäristöä.

KOMPA ja BORGSTRÖM kääntyvät tulijaan päin.

NIINA (ottaa nopeasti revolverin pöytälaatikosta, Jyrkille):
Pysähtykää. En ota täällä vastaan.

JOHANNES: Käy sisälle.

NIINA (ojentaa revolverin Jyrkiä kohti): Ette astu kynnyksen yli!

BORGSTRÖM (käy Niinan käteen): Niina! Niina, mitä sinä teet!

NIINA: Heitä hänet ulos! Se mies ei saa tulla tänne, ei saa, ei saa! (Borgströmin pakottamana kaatuu voimattomana sohvalle, purskahtaen hysteeriseen itkuun. Revolveri jää Borgströmin käteen).

KOMPA (Johannekselle): Hetkinen vain ja asiamme on onnellisesti ratkaistuna. (Jyrkille, joka aikoo peräytyä pois): Ei, ei, jääkää tänne, hetkinen vain. (Istuu jälleen pöydän ääreen, valitsee salkustaan asiapaperin): Me olemme teidän kanssanne kaksi jäävitöntä todistajaa siihen, että riitaisuudet näiden aviopuolisojen kesken ovat todella — ainakin arvoisan rouvan puolelta — johtaneet ilmi väkivaltaisuuksiin.

NIINA: kavahtaa pystyyn.

KOMPA (Jyrkille): Te näitte, että rouva ojensi revolverin miestänsä kohden?

JYRKI: Jotakin sellaistahan tässä tapahtui.

BORGSTRÖM: Revolveri ojennettiin tulijaa kohden. Minäkin olen jäävitön todistaja.

KOMPA: Teidän jäävittömyydestänne ei ole toistaiseksi takeita. Te suutelitte.

NIINA (huutaa): Minä aioin ampua tuota miestä.

KOMPA: Te aioitte ampua…? (Borgströmille): Näyttäkää minulle revolveri. (Ottaa revolverin Borgströmin kädestä, aukaisee lukon, vie Jyrkin nähtäväksi): Mitä tästä sanotte?

JYRKI (hymähtäen): Täydet panokset.

JOHANNES: Revolveri on minun.

KOMPA (tekee Johanekselle vaikenemisen merkkejä. Jyrkille): Älkää unohtako: "Minä aioin ampua tuon miehen."

BORGSTRÖM: "Tuota miestä".

KOMPA: Partitiivi tai akkusatiivi, se on yhdentekevää. Hyvä vain että tekin muistatte. (Tekeytyvän sovinnollisesti): Mutta enhän minäkään tahdo olla kova naisväelle. Allekirjoittakaa, arvoisa rouva, tämä asiapaperi, se on molemminpuolinen avioerohakemus — (tarjoaa paperia Niinalle): — ja me tahdomme unohtaa välikohtauksen.

BORGSTRÖM (Niinalle): Nyt sinun on allekirjoittaminen, Niina.

NIINA: Mitä sinä sanot? Oletko sinäkin minua vastaan!

BORGSTRÖM: Olet menettänyt, Niina rukka. Hän uhkaa ilmiannolla murhayrityksestä.

NIINA katsoo kauhistuen ympärillensä, käy käsin päähänsä.

JYRKI: Tässä asiapaperi, tässä muste, tässä kynä. Me emme toki ole niin julmia.

NIINA (Johannekselle): Se ei koskaan voi olla sinun tarkoituksesi.

JOHANNES: Olen jättänyt kaikki asianajajani haltuun.

NIINA (hetken kuluttua, verkalleen, toivottomasti, ratkaisevasti): Vai niin! (Menee hitaasti pöydän ääreen, kastaa kynän, mutta käsi vapisee ja hän ojentaa toisen kätensä Borgströmille, sitten allekirjoittaa paperin. Kynä putoaa hänen kädestään).

KOMPA (nostaa kynän): Ja vielä tämä avonainen valtakirja.

NIINA (allekirjoittaa. Johannekselle): Hyvästi, Johannes! (poistuu
Borgströmin tukemana oikealle).

KOMPA: painaa imukepaineen asiakirjaa vastaan, jonka pistää salkkuunsa.

Seinäkello lyö viisi.

KOMPA (katsoo taskukelloaan, tulee Johannesta kohden ja sanoo matalalla äänellä, voitokkaana): Kello on viisi.

JOHANNES (herää masentuneesta lamauksestaan, valmiina tekemään mitä pyydetään).

KOMPA: Ei, ei, en tahdo enää kokoustanne viivyttää. Voitte allekirjoittaa toisten, samalla todistamme nimikirjoitukset. (Jyrkin puoleen): Minun on kunnia… (Kättelee Jyrkiä, sitten Johannesta, ja poistuu peräovitse).

JYRKI: Aika nokkela juristi! Tällaista tulosta en osannut odottaakaan.

JOHANNES: Se oli inhoittavaa! (Istuutuu raskaasti huokaisten sohvaan vasemmalle).

JYRKI (aikoo aukaista peräoven): Jotkut heistä ovat jo saapuneetkin.

JOHANNES: Odota hetkinen.

JYRKI: Tänään olen vastaanottanut matkarahat yhteiseen kassaan. Meillä on hyviä uutisia, uusia tulokkaita, yksi perheetön Pohjanmaalta, toinen Hämeestä, lapseton hänkin, kolmas Savon ukkoja, vaimo kakaroineen jää toistaiseksi. (Kun Johannes ei yhäkään ala virkistyä): Ovat myyneet maansa ja kontunsa. Lupaavat luovuttaa yhteiseen asiaan joka pennin. Mitäs sanot? — Mikä sinua painostaa? Olethan vihdoin viimeinkin vapaa!

JOHANNES: Olen vapaa, ilman tätä inhoittavaa kohtausta tuskin olisinkaan. Niina sanoi äsken sanan, joka iski minuun syvälle. Putosin maahan kuin lennosta ammuttuna.

Peräovea raotetaan. Näkyy joukko henkilöitä tuloa tekemässä.

JYRKI: Odottakaa.

Ovi sulkeutuu.

JYRKI: Jos sinua nukuttaa, heittäydy tuohon hetkeksi. Meillä on aikaa odottaa.

JOHANNES (huokaa): Jospa minun sittenkin olisi pitänyt koettaa suostuttaa häntä!

JYRKI: Lähtemään mukaan?

JOHANNES: Millaiseksi ajattelet elämämme silloin muodostuneen?

JYRKI: Oletko järjiltäsi? Hän vihaa meitä!

JOHANNES: Olisi ehkä oppinut rakastamaan.

JYRKI (asiaankäyvällä, tarmokkaan ankaralla äänensävyllä): Mitä hän siis sanoi sinulle?

JOHANNES: Hän oli tavallaan oikeassa. Minä muka tahdon yhdistää ihmiset uuteen sopusointuun, mutta alotan aatteeni rikkomalla välit, eroamalla, epäsoinnulla.

JYRKI: Kuuleppas, onko sinulla tupakkia?

JOHANNES (hajamielisesti): Tuolla. Tuolla.

JYRKI (peräoven luona olevan peililaudan ääressä): Oikein. Nämä ovat niitä turkkilaisia. (Sytyttää kiirehtimättä, vetää syviä rintasavuja, sitten istuu Johanneksen läheisyyteen tuolinselkä edessään, sanoo teennäisen hillitysti): Hän olisi voinut antaa sinulle vielä paljon ankarampia nuhteita — noin omantunnon asioissa. Sillä eroathan sinä koko tästä maastakin, niinkuin hänestä. (Hetken odotettuaan vaikutusta): Rikothan sinä välisi perin juurin koko tämän kapitalistisen yhteiskunnankin kanssa, joka viheltää sinun aatteillesi.

JOHANNES: Perinjuurin, perinjuurin!

JYRKI Niinkuin hänkin viheltää.

JOHANNES (hymähtäen): Viheltääpä todellakin!

JYRKI: Parjaa, vihaa, inhoo sinun aatettasi, joka kuitenkin on sinulle enemmän kuin sinä itse.

JOHANNES: Olet oikeassa. Minä ja aatteeni olemme yhtä.

JYRKI: Mutta istuupa sinussa sittenkin vielä hitunen vanhan maailman hapatusta.

JOHANNES koettaa huokaista pois tunnelmansa.

JYRKI: Tämä kokous on tärkeistä tärkein. Nyt ratkaistaan kaikki.
Valtamerilaiva on tilattu.

JOHANNES: Minä tiedän, minä tiedän.

JYRKI: Kajahuta siis ilmoille paras puheesi!

JOHANNES: Oh, pitääkö minun vielä puhuakin! Tiedäthän, etten voi teeskennellä innostusta.

JYRKI: Juo siis jotakin. Useat näkevät sinut ensi kerran. Kevättä, päivänpaistetta, reippautta, toivoa, uskallusta, elämänhehkua on sinun nyt lähdön edellä heihin puhallettava. Enhän minä sellaiseen pysty! (Menee aukaisemaan peräovea): Mutta se on tällä hetkellä välttämätöntä. Välttämätöntä!

JOHANNES nousee, kääntyy poispäin, siirtyy etualalle.

JYRKI (avaa oven): Käykää sisälle, käykää sisälle.

Joukko tietopuolisesti sivistyneempää työ- ja talonpoikaisväkeä miehiä ja naisia, nuoria ja vanhempia, myös joitakuita lapsia astuu sisään hitaasti, malttamatta aluksi tarkastella salin kattoa, seiniä ja kalustoa.

JYRKI: Sisään, sisään vain rohkeasti! (Uusille tulokkaille): Terve
Alperti, Huhtiala, terve Hyvärinen. Tuossa se on meidän johtajamme.

JOHANNES: Terve tuloa, veljet ja sisaret. Istukaa. Olkaa kuin kotonanne täällä. (Kättelee jokaista, koettaen puhutella kaikkia).

JYRKI: Niin, olemmehan kuin samaa perhettä kaikki. Istukaa, istukaa. Ja
Leena on tullut oikein matkakimsuineen. Tänne, tänne, noin, noin.
(Kokoo avuliaasti vieraiden kamsut ja nyytit läjään peräseinää vastaan,
siirtelee pöydät ja tuolit keskeltä huonetta syrjemmäs).

1:NEN VAIMO: No eikös sitä lähtöä tehäkin?

JYRKI: Lähtöä, lähtöä, kuinkas muuten. Valtamerilaiva jo tilattuna.

USEAT JOUKOSTA: Valtamerilaiva!

JYRKI (vetää kartan povitaskustaan kesken muita puuhiaan): Tässä kartta. Näin mennään. Tästä tuonne. Sitten 22 päivänä valtamerilaivalla Liverpuulista, tuosta kohden. (Antaa kartan käsistään ja jatkaa järjestelyä).

ENIMMÄT JOUKOSTA kokoontuvat kartan ympärille, kurotellen paitansa. Syntyy puheen sorina, jossa kuuluu tiheään sanat: "valtamerilaiva", "22 päivänä", paitsi muuta matkaan kuuluvaa.

JYRKI (kun Johannes on kättelyssään pysähtynyt uusien tulokkaiden kohdalle): Siinä uudet veljemme: Alperti Pohjanmaalta, Huhtiala Hämeestä, Hyvärinen Savosta.

HYVÄRINEN (Johannekselle): Teitäkö ei myö jo tunnettais. Oho! On niitä teiän kirjotuksianne tok' lehistä luettu. Ja minä ne ossoon ulkoo. Paljon ois meiän seuvuilta tulijoita, kunhan saanevat ensin asiansa selviksi…

JYRKI: No jokos se Hyvärinen on saanut talonsa kaupaksi?

HYVÄRINEN: Eihän myö vielä. Se kun tuota… Mutta saaneehan asiamies jälempänä toimittaa ja vaimo sitte tuopi rahat tullessaan.

JOHANNES: Oikein ajateltu, Hyvärinen. Ensin nähdään, mitä hommastamme syntyy, sitten…

HYVÄRINEN: Syntyyhän se, hyvä siitä tuloo. Vai tämä se on johtajamme.
No jo on pulska miehekseen. (Valmistuu ikäänkuin puhetta pitämään):
Niinkuin Mooses ennen vanhaan vei Israelin lapset Ekyptistä luvattuun
maahan…

JYRKI lyö Hyväristä voimakkaasti olalle. He nauraen syleilevät toisiansa.

HYVÄRINEN: On, on meillä luettuna niistä lehistä.

HUHTIALA (vähän jurona): Meirän on myyty. Vein rahat pankkiin.

JYRKI (leikillisesti): No aina se hämäläinen varansa pitää.

HUHTIALA: Eikä pirä. Kuitti on. Perille päästyä nostetaan, kunhan nährään.

ALPERTI (ottaa setelitukon povitaskustaan, antaa Johannekselle):
Uutehen talohon vanhan hinta.

JOHANNES ottaa rahat vastaan, antaa Jyrkille.

Karttaa katselevan ryhmän puolelta kuuluu naurunremahdus,
joka vetää muidenkin huomion puoleensa.

JYRKI (Johannekselle, joka on jälleen siirtynyt etualalle): Etkö saa sanaa suustasi!

JOHANNES: Jossakin muualla. Enhän ole enää kotona täällä. Seinät puristavat minua, katto painaa päätäni.

JYRKI (hillityllä raivolla): Tämäpä on kirottua!

AILI on vähää ennen ilmestynyt eteiseen, riisunut päällysvaaiteensa, tulee sisälle peräovesta, lähestyy varovasti Jyrkiä, joka ei häntä huomaa.

JOHANNES: Puhua innoituksetta on minulle samaa kuin valehdella.

AILI koskettaa takaa Jyrkiä hihaan.

JYRKI: Niin, tässä saan sinulle esittää nuoren vaimoni.

JOHANNES: Hänkö? Kuule, enhän ole vielä onnitellutkaan sinua. (Kättelee
Jyrkiä, katsellen Ailia, johon rakastuu ensi hetkistä).

JYRKI: No, no, joutavia! Akkahan se minullakin olla pitää.

JOHANNES (ottaa Ailia kädestä): Onko aikomus seurata mukana?

AILI: On.

JOHANNES: Valtamerten taa, läpi mittaamattomien maanosien.

AILI: Niin.

JOHANNES: Seurata tietymättömään tulevaisuuteen, ehkä puutettakin kärsimään, ehkä sairastumaan, ehkä jäämään vaille lääkärin apua, ehkä — ikävöimään vanhoja kotipolkuja, ystäviä, omaisia? — Silmät katsovat minuun avoimina, riemua täynnä.

MUUT LÄSNÄOLIJAT ovat vähitellen jättäneet karttansa, kunnes kaikki jännittyneinä kuuntelevat Johanneksen sanoja.

AILI: Teitä seuraan vaikka silmät ummessa.

JOHANNES: Sinuttele minua, sisar. Minä olen Juho. Ja sinä?

AILI: Aili.

JOHANNES: Onpa niitä sentään naisiakin, jotka voivat jotakin aatteelle uhrata.

1:NEN VAIMO (osottaen ylpeydellä 2:seen vaimoon): On niitä.

Johanneksen ja Ailin kädet erkanevat.

2:NEN VAIMO on vetänyt kaksi puolikasvuista lastansa eturiviin johtajaa heille osottaakseen.

JOHANNES (kääntyen 2:sen vaimon puoleen): Jotka jaksavat uhrata vielä lastensakin puolesta! (Nostaa yhden lapsista syliinsä).

2:NEN VAIMO: Vai jo uuden setän sylissä! Niin karistamme kurjuudet samalla lastenkin hartioilta, eivät näe viinaa, ei korttia, ei irstautta. (Itkee).

JOHANNES (annettuaan lapsen Ailin syliin, joka hänkin oli kumartunut lasten puoleen): Niin, veljet, sisaret! Vuosisatain kurjuudet me karistamme hartioiltamme! (Täynnä innostusta): "Uutehen talohon!" "Uutehen talohon", sanoi pohjalainen äsken, kun laski käsiimme talonsa hinnan. Hän uskoo meihin, hän rakastaa meitä, hän sanoo meitä uudeksi taloksensa. Uutehen talohon vanhan hinta! Se ajatus meitäkin innostuttakoon. Pesäeroon vanhasta yhteiskunnasta, pesäeroon, sanon minä! Kaikki siteet armotta poikki, kaikki peräytymisen sillat tuleen! Irti, irti vanhasta! Uutehen talohon!

Mutta mitä tuovat uuteen taloon ne, joilla ei ole ollut vanhaa myydä? Eikö mitään? Koko elämänsä, työnsä, jänteittensä voiman, jota innostus ja toiminnanhalu paisuttaa! Minäkin kuulun niihin, jotka eivät tuo uuteen taloon muuta: kaikki siteeni vanhan kanssa, olen katkaissut, omaisuuteni olen menettänyt, kohtalo ei ole sallinut minun sitä aatteelleni luovuttaa. Maailma tahtoo pitää omansa. Mutta olkoon niin. Minullakin on siis antaa vain käteni, pääni ja sydämeni. Maailma viheltää, ilkkuu ja nauraa minulle: me muka hukumme omaan yritykseemme, me muka kuolemme nälkään! Eikö joukossamme ole kyntäjiä, kylväjiä?

ÄÄNIÄ JOUKOSTA: On niitä!

JOHANNES: Me muka jäämme kylmiin, sateitten alle! Eikö siis joukossamme ole kirvesmiehiä!

ÄÄNIÄ JOUKOSTA: Täällä ollaan!

JOHANNES: Eikö ole suutareita, eikö räätäleitä, eikö seppiä, eikö konemiehiäkin, eikö sahanasettajiakin!

Kysymyksiin kuuluu joukosta yhä innostuvampana: "Täällä ollaan!".

JOHANNES: Satoja meitä on, ja mekö kylmiin jäisimme! Totta on yksi asia: paljon meille työtä tulee. Mutta raskaskin työ on meille oleva pelkkää iloa ja riemua. Se ei ole meille oleva kirousta, niinkuin vanhan maailman orjille, jotka kapitaalin kätyripomoja palvelevat. Ei! Meidän työmme on oleva omaa työtämme. Kerrankin on työmies saava nauttia työnsä koko tuloksen! Kerrankin hän on tekevä työtä itsellensä! Kerrankin maa on oleva ojankaivajan oma, kerrankin metsä hongankaatajan, kerrankin apaja sen, joka nuotan kutoo. Kerrankin! Mikä vapahtava riemu! Turhaanko lintu visertää kesken arkista työtänsä? Turhaanko kiuru kesken pesähommaansa taivaisiin kohoaa, suun täydeltä laulaaksensa? Niin mekin! Niin mekin, sanon minä! — Ja vielä maailma moittii meitä, että muka tahdomme eristäytyä oman erikoisonnemme hakuun. Niin kyllä, eristäytyä, mutta vain niinkuin eristäytyy mies, joka korpeen lähtee uutta tietä raivaamaan. Sillä tietä me lähdemme raivaamaan, uraa uutta ihmisten kulkea. Ei auta tässä tiedemiesten viisastelut enää, ei auta opit, ei seulomiset, ei paljon puhumiset. Teossa se tie on meidän näytettävä maailmalle. Aatteemme toteutus ei tarkoita siis vain itsekästä erikoisonneamme, vain maailman onnea! Ei oman itsemme hyväksi, vaan maailman hyväksi! Aatteemme aateloitsee meidät! — Niin, rakkaat hengenheimolaiset, veljet, sisaret, aatteemme on tehnyt meidät toistemme sukulaisiksi. Maailmassa, jonka me nyt jätämme, tekee liha ja veri ihmiset toistensa sukulaisiksi, ja he kokoovat toisilleen perintöjä ja riistävät ja riitelevät. Mutta meidät tekee veljiksi ja sisariksi aate. Ja kerran näytämme maailmalle, että tämä on korkeampi ja lujempi sukulaisuuden pohja! Veljet, sisaret, yhdessä uskallamme, yhdessä voitamme tai hukumme! Kädet käsihin, sormet sormien lomahan!

Kaikki haltioituneina, riemukkaina kättelevät tai syleilevät toisiaan.

JYRKI (Johannekselle): Se se vasta puhe oli!

JOHANNES (ottaa Ailia kädestä): Sinä minulle voiman annoit!

HYVÄRINEN (osoittaen Väinöön ja Eevaan, jotka ovat rakkaita toisillensa): Mutta mitenkäs nämä Väinö ja Eeva vihitään, kun myö jäähään papittomiksi?

KAIKKI räjähtävät iloisesti nauramaan.

JOHANNES: No, no, kyllä siihen keinot keksitään. Olkaapa toistaiseksi kuin veli ja sisar vain. Siellä sitten häät vietetään!

HYVÄRINEN: Riemuhäät ensimmäiseksi!

NUORET: Hääkokot loimuamaan! Tanssit käymään!

JOHANNES (Ailin puoleen): Ja nyt sinä, nuorin sisareni, annappa nimi uudelle yhteiskunnallemme.

AILI: Minäkö?!

MUUT: Sinä juuri, sinä, sinä!

JOHANNES: Sointuisa nimi sopusoinnullemme.

AILI (epäröiden): No — olkoonpa sitten vaikka — Sointula.

MUUT (ihastuen, ei yhtaikaa): Sointula!

JOHANNES: Hyvä on. Olkoon Sointula!

JYRKI (haltioissaan): Ja eläköönpä "Mooseksemme"! Eläköön!

KAIKKI (voimakkaasti): Eläköön! Eläköön!

TOINEN NÄYTÖS.

Sointulan uusi, vain sisustustöitä enää puuttuva kokoustupa. Pitkä penkki on jo kiinnitetty oikealle seinävierelle. Sen edessä tupapöytä. Vasemman seinävieren penkkiä paraillaan asetetaan. Joitakuita istuin jakkaroita. Lastuja permannolla. Peräsemän molemmilla sivuilla leveät ja korkeat ikkuna-aukot, ruutukehyksiä vielä vailla, keskellä laaja oviaukko, sen edessä ulospäin lähinnä porrassillake pylväineen ja edempänä Tyynenvaltameren lahdeke, jonka vasemmalla puolella näkyy kaukaa pieni saharakennus lautatapuleineen ja siellä täällä työläisasumuksia metsän rinnassa. Oikeanpuoleisessa seinässä suljettu ovi.

On kirkas, tyyni iltapäivä.

ALPERTI ja HUHTIALA, molemmat vasemmalla, ja HYVÄRINEN oikealla, lakit päässä, asettelevat ikkunakehyksiä, höyläilevät niitä, kiinnittelevät saranoita, naputtelevat hiljaa. JYRKI, oikealla avopäin, istuu pöydän ääressä uppoutuneena laskelmiin, edessään joukko papereita ja sanomalehtiä, joita hän tutkii ja toisinaan hermostuneesti vaihtelee. Ulkoa kuuluu karjankelloja, käenkukuntaa, kiekonheittäjäin ääniä ja kauempaa miesääninen soololaulu, jota sekakuoro kerraten säestää. Nuotti: "Sancta Lucia" (O dolce Napoli…). Sanat:

SOOLO:

Kas kuinka aallotar kirkkaana päilyy! Oi kuinka tuulonen oksissa häilyy! Poissa on onneton maailman myrsky, poissa on aaltojen tuskaisa tyrsky.

KUORO:

Voi kuink' on sointuisaa, voi kuinka ihanaa! Riemuitse armahain kansa Kalevan!

SOOLO:

Tuolla sen kansan viljavat pellot, tuolla sen karjan sointuisat kellot, Tuolla sen laivat aaltoja leikkaa, tuolla sen lapset lyö kuperkeikkaa!

KUORO:

Voi kuink' on … j.n.e.

ALPERTI (huutaa ikkunasta): Töihin, töihin, poiat!

HYVÄRINEN: Antaa nuorten iloita. Taitavatpa sen laulun sitten kun johtajamme kaupungista palaa. Semmoisen läksyn oli hän heille lähtiessään antanut.

ALPERTI: Eipä ole nyt kiekonheiton aika! (Huutaa ankarammin ja kovemmin): Töihin!

HUHTIALA (pehmentäen): Töissä näkyivät olevan vielä kyntäjätkin.

HYVÄRINEN: Se Sointulan laulu on toki minulle kuin pyhä virsi ikään, niin käypi sydämelle ja kyynel kihoo silmään. (Hyräilee): "Voi kuinka sointuisaa, voi kuinka ihanaa…" no, no!

Miehet alkavat koota kapistuksiaan.

Jahah, veljet, nythän tämä alkaa osapuilleen olla valmis.

HUHTIALA istuutuu, panee tulen piipun nystyräänsä.

HYVÄRINEN: Kunhan ei tuli lastuihin päässe. Tupakastahan se vanhakin tuleen syttyi ja poroksi paloi. Ja silloin jo päätettiin, että nyt ei Sointulassa enää tupakoiakkaan.

HUHTIALA: Ei lähre se tapa enää tän ikäisestä.

HYVÄRINEN: No, no, kuhan et muien nähen, ettei pahat himot nuoriin pääse.

ALPERTI: Tämä talo vakuutetaan Nyyjorkin paloyhtiösä.

HYVÄRINEN: Vielä se mitä vakuutetaan. Parempi ois olla tupakoimatta.
Johan sitte taas tultais kiinni siihen kapitaaliseen yhteiskuntaan.

HUHTIALA: Kiinnipä siihen tultiin, kun se lainakin otettiin. Hypoteekissä ovat Sointulan maat. Ja uutta velkaa on Mooses hommaamassa. Alvaria vaan asioissa mannermaalla.

HYVÄRINEN: Se nyt on minkä hätä on pakottanna. Ei, veljet, vahinko tulee, jos on tullakseen.

HUHTIALA: Mikä on Jyrkin mieli tässä asiassa?

JYRKI: Siitä asiasta kai — äänestetään.

ALPERTI Mutta tämä talo vakuutetaan.

JYRKI: Siihen puoleen minäkin äänestän, kun äänestämään päästään. Vielä kerran sellainen palovahinko ja vielä kerran vakuuttamaton tukkilautta tuuliajolle, niin ollaan hukassa. Näitä hiton laskuja ja numeroita ei selvitä enää mikään. Tuskan hiki nousee otsalleni.

HYVÄRINEN: Kuuleppas, veli Jyrki, Sointulassa asiat puhutaan suoraan. Ei ne nuo laskut sinunlaisellesi älyniekalle vaivaa tuota. Jokin muu asia se sinun mieltäsi painaa.

JYRKI: Jos painanee se, ettet vieläkään ole luvattua talonhintaa suorittanut.

HYVÄRINEN: No nytpä jo suutuit.

JYRKI (hillittömästi): Puhu sinä Moosekselle siitä "muusta asiasta", viaton on siihen minun rintani.

HYVÄRINEN: Kah, miksenkä minä puhuisi. Suoraan sanon hänelle, niinkuin sanoin sinullekin.

ALPERTI: Sanoo sen hälle kerta tämäkin poika.

HUHTIALA: Puhuen asiat selvenevät. Parempi suoraan kuin juoruamalla.

JYRKI (Hyväriselle): Jos sanot, niin tuohon käteen.

HYVÄRINEN (Jyrkiä kädestä pitäen): No saatpahan nähä, kun hän vain kaupungista palaa, suoraan sanon ja varotan, ihan suoraan.

ALPERTI (ikkunaan): Tytöt hoi, tulkaa lastut korjaamaan!

JYRKI (kokoaa paperinsa): Tässä metelissä ei hittokaan numeroita kirjoittele. (Menee oikealle).

Lähestyvän nuorison iloisia ääniä.

HYVÄRINEN: Kuulkaapas sitä vikinätä! Kinastelustamme älkööt nuoret saako vihiä. Päivänpaisteena lempeänä on täällä vanhain nuorille säteiltävä. Mitäs sinä Alperti siinä. Jo tulevat.

ALPERTI: Mutta tämä talo vakuutetaan.

AILI (peräovella): Hei tytöt, uusi kokoussali on valmis! (Tulee sisälle): Ja kuinka pitkät penkit! Ihanaa!

Nuoriso syöksähtää sisälle, hajoten eri paikkoihin tupaa.

1:NEN TYTTÖ: Valmis, hurraa!

MUUT: Hurraa!

1:NEN POIKA: Nyt tässä kelpaa… (Sieppaa 1 tytön vyötäisistä, tanssiin vaatien).

2:NEN ja 3:S POIKA: Tanssimaan, pojat! (Sieppaavat kukin tyttönsä): Ja tintulintulitii…

TYTÖT vastustelevat.

2:NEN TYTTÖ: Malttakaa, malttakaa!

3:S TYTTÖ: Lastuthan ensin korjataan.

POJAT: No lastut korjataan, mutta sitte…

TYTÖT: Sitte, sitte… (Toiset lakaisevat lastuja kokoihin, joita pojat nostelevat heidän helmoihinsa, toiset korjaavat miesten kapistukset oikeanpuoleiseen huoneeseen).

AILI: Tiedättekö tytöt mitä? Pannaanpas tämä tupa kukkiin ja köynnöksiin. Että kun hän tulee…

3:S TYTTÖ: No onpa se Aili iloinen tänään, kun se Juho palaa!

TYTÖT (nauravat): Hyvä, hyvä, kauankos me! — Juostaan hakemaan! —
Sepä hauska tuuma! — Ai sitä Ailia!

AILI: No eikös pitäisi?

POJAT: Ensin tanssitaan. — Pyhä lupaus annettiin. — Tanssimaan!

TYTÖT ja AILI (hetken keskenään kuiskuteltuaan pyrähtävät äkkiä ulos):
Ottakaapas kiinni!

POJAT: Petoskauppaa! — Tavoitetaanpas! — Peijakkaat! (Juoksevat ulos tyttöjen jäljessä).

EEVA, joka piiloutui tupaan muiden tyttöjen ja poikain juostessa ulos, aikoo livahtaa ovesta.

RISTO (joka pojista eroten jäi vahtimaan Bevaa ovipielen taa, ottaa hänet kiinni, aikoo suudella): Ähä, kiinni olet, kyyhkyläinen!

EEVA (riuhtaisekse irti): Etpäs vielä saanut! (Juoksee Riston ahdistamana miesten turviin, väistyen toisen takaa toisen taa, sitten pöydän taakse penkille, sieltä koettaa jälleen päästä miesten luo, mutta joutuu kiinni).

RISTO: No onkos tässä nyt paha olla, tui, tui?

VÄINÖ (peräovella): Jaha, siinäpä olette molemmat!

RISTO ja EEVA erkanevat äkkiä.

HUHTIALA (lähdössä Alpertin ja Hyvärisen kanssa): Taisitpa sinä Risto siinä Väinön morsianta nauratella?

RISTO: Oma tämä on.

VÄINÖ: Älkääpäs lähtekö. Nyt näette itse, minkä vuoksi häämme ovat näin pitkälle jääneet. Todistajiksi kutsun teidät.

EEVA: Ettäs kehtaatkin!

HYVÄRINEN: Kumpaakos sinä Eeva oikein rakastat?

RISTO: "Kumpaako"! Johan sen näitte.

VÄINÖ: Mutta minulla on Eevan lupaukset. Johtajan ja Jyrkin edessä naimakaupasta sovittiin. Ja kun ei Sointulassa vihille pääse, niin mitkä valat täällä pitää?

ALPERTI: Vanhasa Kyröösä ennen aikaan poiat puukolla tekivät semmoisista selvää…

HYVÄRINEN: Ei riiellä, lapset. Sointulassa asiat ratkaistaan sovussa.
Onhan teitä kolme, — äänestäkää.

VÄINÖ: Äänestetään vaan, mutta hetken minä määrään.

HUHTIALA: Taitaa se likka olla välistä sinullekin hellänä.

VÄINÖ: Vai ettei olisi! Niin painaa välistä päänsä olkaani vastaan, kun rantakivellä istumme, katse ulapalla, hiljaa haastelee korvaani ja vastaisen elämämme kuvat eteeni piirtelee.

HYVÄRINEN: Eeva vastatkoon itse omasta kohdastaan: Kumpaako sinä rakastat, Väinöäkö vai Ristoa?

EEVA (vähän kiihkeästi): Jos suoraan puhutaan, niin minähän tuota Väinöä alun pitäin kosinkin. Sellainen vätys se on. Mutta nyt rakastan tätä Ristoa, ja sillä hyvä.

RISTO: Nyt sen kuulitte.

HYVÄRINEN: Rakkaus on kyllä Sointulassa yli kaiken muun.

ALPERTI: Eikö annettu lupaus mitään paina — Sointulasa?

Hetken äänettömyys, jonka kestäessä miehiä kovasti ajatelluttaa.

HUHTIALA: Me ei olla tämän asian tuomareita. (Panee piippuunsa, jonka sytyttää alkaessaan seuraavan lauseen): Mutta eikös Sointulassa ole semmoinenkin laki — oho — (muistaa nuorten läsnäolon, painaa piipun sammuksiin ja pistää takintaskuun): meinaten semmoinenkin laki, että jos syntyy riita, niin…

HYVÄRINEN: Niin aivan, että jos syntyy mikä riita, niin asiapuolet valitkoot kaksi sovintotuomaria kumpikin, jotka sitten riian ratkaiskaat.

HUHTIALA: Ei ole siihen mutisemista, vaan tuomioon on tyyryttävä.

VÄINÖ: No siihen saatan mennä, jos vaan Jyrki rupeaa minun puolestani.

RISTO: Jyrkikö? (Kuiskuttelee Eevan kanssa).

VÄINÖ: Jaa-a, Risto ja Eeva, Jyrki juuri. Ja Alperti toiseksi.

ALPERTI nyökkää myöntyvästi.

RISTO: Sitten Hyvärinen puhukoon meidän puolestamme.

HYVÄRINEN: Ka miksi en minä rupeaisi. Entäpä toiseksi?

RISTO: No jos vaikka tämä Huhtiala.

HUHTIALA: Minä en niihin asioihin koske. Sopikoot keskenään.

ALPERTI: Ei sovintotuomarin auta kieltää.

HUHTIALA: No, jos lain pakko pannaan…

RISTO: Jyrkiä ei me sentään hyväksyttäis.

ALPERTI: Ei vastapuolen miestä jäävätä. Jyrki pysyy.

HYVÄRINEN: Mutta puheenjohtajaksi valitsemme johtajan, kun hän saapuu.
Pysykääpäs te nuoret loitommalla, kun me tässä vähän neuvotellaan.

VÄINÖ, RISTO ja EEVA menevät.

HYVÄRINEN (hiljaa, huolestuneesti): Sitä Jyrkiä en minäkään oikein… Asia on arkaluontoinen Ailin tähden. Ei pitäisi Jyrkiin ollenkaan koskettaa tässä jutussa.

ALPERTI: Vähemmänkös asia Johannekseen koskee, jota puheenjohtajaksi ehdotit? Kannalleen sama jäävi.

(Menee ovelle oikealle).

HUHTIALA: Sitä minäkin meinasin sanoa, että… (sytyttelee piippuaan).

ALPERTI (aukasee oven): Tulepahan tänne, Jyrki.

HYVÄRINEN (kuin olisi sormensa polttanut): Aih, aih, aih…

HUHTIALA: Että tuota noin, meinaten…

JYRKI (tulee oikealta, ilman papereita): Mikäs nyt?

HYVÄRINEN: Eihän tässä mitään erikoisempaa, vaan se vanha iänikuinen
Väinön ja Riston välinen jupakka olisi lopulleennii selvitettävä.

HUHTIALA: Kun ovat, meinaten, meirät sovintotuomareiksi valinneet.

ALPERTI: Jyrkin Väinön puolesta, ja minut.

JYRKI (Huhtialalle): Annappas kun vetäsen tuosta piipustasi.

HUHTIALA antaa piippunsa Jyrkille, istuutuu penkille pöydän ääreen.

HYVÄRINEN (istahtaa Huhtialan viereen): Mutta mikäpä kiire tällä asialla. Jospa oiskin heittää tuonnemma, kunhan johtajakin saapuu.

JYRKI (vetäistyään jonkun syvän rintasavun): Risto on ajettava
Sointulasta ulos. (Istuutuu pöydän päähän, yhä taajaan savutellen).

ALPERTI istuutuu penkille Jyrkin viereen, heittää lakkinsa keskelle pöytää.

HUHTIALA ja HYVÄRINEN: paljastavat päänsä. Kaikki lakit läjään.

HUHTIALA (pitkän ja vaikean äänettömyyden jälkeen): En ole minä tähän istunut sitä asiata ratkaisemaan, vaan _sovinto_tuomariksi pyyrettynä.

JYRKI (ojentaa piipun Huhtialalle): Tuossa, ota piippus. (Alpertille):
Mekö ollaan Väinön puolesta?

ALPERTI: nyökäyttää päätään.

HUHTIALA jatkaa vienoa polttamista.

HYVÄRINEN (mietittyään): Rakkaus ja sovinto olkoot Sointulassa ylinnä tuomarina.

HUHTIALA: Vallankin sovintotuomareilla.

HYVÄRINEN: Muistuu tässä mieleeni valtamerilaiva, kun maat jo oli taaksemme jääneet eikä eessä, ei sivulla muuta näkynyt kuin aavaa ulappaa yltympäriinsä. Ylinnä vain perämies seista jökötti. Ei viittaa, ei karia, mistä suunnan arvoaisi, ei nientä, ei loistoa, aallot vain loiskuu, toinen tullen toinen mennen.

HUHTIALA: Mutta tunsipa perämies suunnan, tunsi viitoittakin.

HYVÄRINEN: Eessään vain kuin lautasella ikään tuollainen pieni viisari.

ALPERTI: Kompassiksi sitä sanotaan. Kärki näyttää pohjoiseen.

HYVÄRINEN: No niinpä niin, kompassiksi. Aallot loiskuu mistä milloinnii, mutta kompassin kärki aina pohjoiseen viittaa.

HUHTIALA: Meinaten, ei ota merkkiä erestä, ei takaa, vaan itte kohrastansa.

HYVÄRINEN: Niinpä olkoon Sointulassakin lakina rakkaus ja sovinto.
Ihmisiksi! Ihmisiksi!

JYRKI: Senpä sovinnon vuoksi sanoinkin: joka ei voi Sointulassa elää ihmisiksi, hän täältä lähteköön.

ALPERTI: Parempi riita kuin kiero sovinto.

HUHTIALA: Tätä riitaa, jonka päälle me sovintotuomareiksi asetetut olemme, ei Alperti selvitä niinkuin tavallista rajariitaa, koska naapuri ei salli viemäriojaa peltonsa halki kaivettaa. Syrämen asioita nämä ovat, hienoja kuin verkon säikeet, joita hämähäkki yöllä airanseipäitten väliin kutoo. Ja olenkin minä järin sopimaton mies näine kopukourineni niitä säikeitä tunnustelemaan — katkasematta meinaten. Ei niitä riiralla selvitetä, nuorukaisten ja herkän neiron asioita.

HYVÄRINEN: Johan me tässä riitelemään, lasten lemmenseikkailujen vuoksi! Oho!

JYRKI (kiivaasti): Sinä tiedät hyvin, mistä tässä on kysymys. Joutavia kieräilet!

MIEHET jäävät sanattomiksi.

VANHEMPIA VAIMOJA tulee yksitellen peräovesta, tupaa tarkastelemaan.

HUHTIALA pistää piippunsa taskuun.

1:NEN VAIMO: Valmishan tämä on. Ja penkitkin jo paikoillaan.

2:NEN VAIMO Tilavalta tuntuu.

3:S VAIMO: Jaksaneeko yksi muuri talvella lämpimänä pitää. No kun on paljon kansaa koolla.

4:S VAIMO: No on tuossa pöydässä pituutta!

5:S VAIMO: Entäpä tuossa tuvan rakentajat.

1:NEN VAIMO: Kah, kahvitta istua jököttävät.

2:NEN VAIMO: Kun ei huomattu, olisi toki pitänyt vaikka kaljatuopit… Lähdenkö hakemaan? Pian minä ne käyn.

6:S VAIMO: Mutta istuttehan siinä totisina kuin lautakunta käräjäsaarnan aikana.

1:NEN VAIMO: Taisimmekin tulla sopimattomasti, jos miehillä oli mitä tähellistä eessään.

HYVÄRINEN: Ei toki, rakkaat sisaret, tulitte juuri parhaiksi. Meillä oli tässä… (Katsahtaa Jyrkiin): Saako tuota sanoakaan?

JYRKI (naurahtaen): Sano, sano.

HYVÄRINEN: Oli tuota esillä pulmallinen kysymys, kaikessa sovussa ja rauhassa, — jota me miehiset miehet, pököpäät, saanemmeko ollenkaan ratkaistuksi ilman naisten hellää osanottoa.

HUHTIALA: Vallankin kun riita koskee naista.

VAIMOT (ovat istuutuneet vieri viereen vasemmalle penkille ja tulevat uteliaiksi viimeisen sanan kuultuaan): Naista?

4:S VAIMO (koettaen saada miehet paremmalle tuulelle): Ai, ai, kun kohta tupaantuliaisiksi akkain asiat esille!

HUHTIALA: Oikein Eevan asia onkin.

5:S VAIMO: Niinkö sen meitän Eevan?

HUHTIALA: Ei Aatamin.

HYVÄRINEN: Ratkaistavanamme on Väinön ja Riston asia.

1:NEN VAIMO (pilkallisesti): No onpa siinä ratkaisemista!

2:NEN VAIMO: Ja sellaisen tyttöletukan tähdenkö päänkopua aikamiehille!

VAIMOT ovat yhtä mieltä ja antavat siitä toisilleen tiedon.

HYVÄRINEN: Se vyyhti näyttää kyllä päältä kahtoin sileältä, mutta aukaskeepas! ei päätä, ei perää, kaikki yhtenä mykkyränä.

ALPERTI: Asia on päivääkin selvempi. Kun täällä ei ole vihkijätä, astuu lupaus tilalle. Lupaus on pirettävä.

4:S VAIMO: Ajetaan Sointulasta mokomat Eevat!

ALPERTI: Eeva on Väinön, ei Eevaa ajeta, vaan kun ajetahan, niin ajetahan Risto.

5:S VAIMO: Sitä poika raukkaa? Mitä hän sille mahtaa, että on rakastunut!

HYVÄRINEN: Ja Eevakin puolestaan on Ristoon mieltynyt. Josta nyt näette, rakkaat sisaret, ettei asiaa niinkään vain summamutikassa ratkaista. Tässä on kysymys — periaatteesta, nii-in, periaatteesta!

VAIMOT alkavat seuraavan kuluessa keskustella keskenään, ensin hiljaisella äänellä, sitten yhä kiihkeämmin ja äänekkäämmin, yksimielisesti, mutta lopulta yhtaikaa. Heidän keskustelussaan toistuvat usein sanat: "Risto", "Väinö" ja "Eeva", "Rauhanhäiritsijä", "Mitä siitä tulisi, jos…", "Tänään sitä, huomenna toista", "Sointulassa", "Sopusointua", "Lupaus pitää", "Erotettava Sointulasta".

MIEHET kuuntelevat tarkkaavasti Hyväristä.

HYVÄRINEN: Niinpä niin, tämä kysymys on periaatteellista laatua. Johtajamme sanoo kirjoituksessaan… Mutta se oman lehtemme numero sattuu olemaan povitaskussani. Malttakaapas, kun luen teille sen kohan. (Ottaa esille pienen lehden povitaskustaan, nousee seisaalleen): Johtajamme sanoo … malttakaapas… Johtajamme sanoo… (Löytää kohdan. Vaimojen yltyvän äänekkyyden vuoksi hänen on lukiessaan yhä korottaminen ääntänsä): Kuulkaa. Näinikäästi: "Vanhan yhteiskunnan kurjat taloutelliset olot pyrkivät estämään ihmistä kohoamasta eläimellistä tasoa ylemmäksi, ristallisoitumasta luonnollisiin, mahtaviin, yhteiskuntaa luoviin muotoihinsa. Mutta" — malttakaapas — "ei ainoastaan" — kuulkeepas tätä — "ei ainoastaan veljesrakkaus ole siellä kätkyeesensä kuristettu, vaan myöskin su-" (kääntää lehteä): — "kupuolirak-" jaha: "sukupuolirakkaus" — kuulkeepa tätä — "Myöskin sukupuolirakkaus on siellä alennettu eläimelliseksi vietiksi, toimeentulosta ja rahasta riippuvaksi ylellisyystavaraksi. Sukupuolirakkaus on luonnon herra. Sen tahtoa vastaan ei mikään mahti ole vielä koskaan rankaisutta rikkonut. Sitä mestaroimaan älkööt mitkään kätet ryhtykö. Se on nostettava yksinmäärääväksi, hallitsevaksi voimaksi, se on tehtävä yhteiskunnan kulmakiveksi, se on Sointulassa tunnustettava pyhäksi, se on saatettava valta-asemaansa, se on…"

JYRKI (lyö nyrkkinsä pöytään, kavahtaa pystyyn): Sioille karsinaan minä sellaiset periaatteet heittäisin!

VAIMOT ja HYVÄRINEN vaikenevat äkkiä. Syvä äänettömyys ja liikkumattomuus.

1:NEN VAIMO (hiljaa): Ei tässä Väinön ja Eevan asiaa ratkaistu.

JYRKI: Tai koirien valtakuntaan. Siellähän rakastellaan vapaasti ja tappelut ovat luvalliset.

2:NEN VAIMO (hiljaa): Johan sitä ajattelinkin, muuta tuossa on alla.

Lähestyvien tyttöjen iloisia ääniä.

HYVÄRINEN: Nyt pois myrkkymieli, nuoret tulevat. (Tulee pöydän takaa vaimojen luo).

Vaimojen puolella mieliala keventyy hänen sanojensa johdosta.
He nousevat seisaalleen.

ALPERTI siirtyy vasemmalle estääkseen Hyvärisen vaikutusta vaimoihin.

HUHTIALA seuraa Alpertia piippuunsa katsahtaen, mutta pistää sen jälleen taskuunsa.

JYRKI jää paikoilleen pöydän päähän, katselee tarkkaavasti oikean ikkunan kautta ulos.

TYTÖT tulevat kukkineen.

TOISET TYTÖISTÄ (vaimoille iloisesti): Me kukitamme tämän tuvan.

TOISET: Pojat meni tuomaan koivuja portaille.

AILI (ulkoa portaille juoksu jalassa): Laivan savu näkyy, Nyt kiiruusti tytöt! (Tulee ilosta säteillen sisälle, heittää köynnökset tytöille, kääntyy itse kukkia helmassa oikean ikkunan puolelle): Ja kiertäkää nuo köynnökset…

Mykkä kohtaus AILIN ja JYRKIN välillä: Aili huomaa Jyrkin läsnäolon ja äkkiä pysähtyy epäröiden. Jyrki katselee häntä tiukkaan, liikahtamatta jäsentäkään. Ailin kukat valahtavat maahan. Voimatta kestää Jyrkin katsetta hän menee pää painuksissa ensin hitaasti, sitten kiiruummin portaille. Kaikki keskustelu on laannut vaimojen ja miesten kesken. Useat nuoristakin ovat kääntäneet huomionsa välikohtaukseen ja seuranneet sitä jännittyneen uteliaasti.

1:NEN TYTTÖ (oli noussut jakkaralle asettamaan köynnöstä ikkunan yli ja sen vuoksi tilanteesta tietämättömänä): Mihinkäs sinä Aili menet?

AILI (portailta, kääntymättä, vavahtavalla äänellä): Lisää kukkia hakemaan. (Menee alas kiirehtien).

JYRKI hetken kuluttua seuraa häntä hitain askelin.

1:NEN VAIMO (hiljaa muille): Nyt ei Ailille valkene hyvä huomen.

ALPERTI ja VAIMOT menevät seuraavan kuluessa yksitellen ulos.

HYVÄRINEN (nuorille): No mikäs tytöt noin nyrpeiksi sai? Eihän tässä mikä! Heleästi vielä päivänen paistaa. Nostetaanpa köynökset yli oven, ja kun astuu johtajamme uuteen tupaan, käy hän kuin kunniaportista. Niin! Entäs kukat? Sirotellaanpa niitä köynnösten sekaan.

TYTÖT nostavat sanaakaan sanomatta köynnökset oven ympärille ja kiinnittelevät niihin kukkasia. Toiset ripottelevat korista katajan hakosia permannolle.

HYVÄRINEN: Hei, hei, tuolla jo pojatkin tulivat.

TYTÖT (sen kuultuaan vilkastuvat toimissaan): Mihinkä näitä kukkia vielä? Ruiskukat erikseen. Anna minulle noita leinikkejä.

Höyrylaivan mörähtävä vihellys.

HYVÄRINEN: Nyt sukkelaan, tytöt. Jo juoksevat kyntömiehetkin rantaan.

POJAT (portailla koivuineen, iloisesti): Tässä näitä on! Mihinkä näitä pannaan?

HYVÄRINEN: Ka, sitokaa vaikkapa jokaisen tolpan kohalle.

POJAT sitovat kiireessä koivut pylväisiin iloisesti nauraen ja huudahdellen.

TYTÖT (eloisuus ja äänteliäisyys entisellään): Tässäkö me lauletaan se laulu? Tässäkö?

POJAT (ulkoa): Missä lauletaan?

HYVÄRINEN: No laivasillalla, laivasillalla. Virittäkää laulunne kohta kun maihin astuu. Ja nyt rantaan sukkelaan!

POJAT ja TYTÖT (juosten pois): Rannalle, rannalle! Sukkelaan!
Kiiruusti! Joutuun! Sievään!

HYVÄRINEN istuutuu väsähtäneenä oikeanpuoleiselle penkille, pyyhkii hikeä otsaltaan.

HUHTIALA (on jäänyt istumaan vasemman penkin keskikohdalle, jalat ristikkäin, panee piippuunsa): Katos kun vaimoväet jätti meirät kahren.

HYVÄRINEN: Ei ois nuorten pitännä saaha koko asiasta vihiä mitään.

HUHTIALA: Olisi toki joku emäntä jäänyt tupaantulijata tervehtimään!

HYVÄRINEN: Ohhoh. Paljon meillä on vielä oppimista Sointulassa.

HUHTIALA: Paljon. Paljon on tavoissamme korjattavaa, onpa tietenkin.
Mutta opitaan ajan mennen, opitaan meillä niinkuin muuallakin.

HYVÄRINEN (elpyen): Tuopa puhe on kuin palsamia minun rinnalleni. Ka opitaanhan, miksei opittaisi! Aika sen tekee. Aika, se on, tiiättekö Huhtiala, aika se on niinkuin vuolas virta, joka särmäkkäätkin kalliot sopuisiksi silittää.

HUHTIALA: Aika, aika.

HYVÄRINEN (ripotellen loput hakosista permannolle): Tuntuupa joskus, kun rajut voimat temmeltää, kun tapaukset yhteen törmää ja ihmistä vastaan kaikki pystyyn nousee, tuntuupa että nyt ihmissydän jo suruun pakahtuu. Mutta annappa ollakaan! Tulee huomen, koittaa ylihuomen, viikko vierähtää: Ka meneehän tuo hiljalleen, menee kuin meneekin! Ja jo surunlapsi hymyilee. (Ottaa lakkinsa, katsoo ulos): Eivätpä laulaa joutaneetkaan. Joukolla tulevat. No eikö se Huhtiala lähekkään?

HUHTIALA (nousee seisaalleen): Hämeessä isäntäväki tupansa ovella tulijata tervehtii. Jäänmähän tuonne portaille.

HYVÄRINEN: Kah, kun jäät, niin jääne. (Menee).

HUHTIALA painaa piippunsa sammuksiin, ottaa lakkinsa seinältä ja asettuu selin, avopäin oven ääreen portaille.

JOHANNES (nousee nopeasti käyden portaille, ilakoiva nuoriso jäljessään. Hänellä on hattu päässään, päällystakki avoinna, kukka rinnassa. Iloisesti): No päivää Huhtiala! Uusi kokoussalimme taitaa olla valmis? Kaunis ilma tullakseni!

HUHTIALA (vähän juhlallisesti, lakki kourassa): Tervetuloa. Ja paistakoon Herran kaunis sää sisällekin, niinkuin paistaa…

JOHANNES astuu tupaan hattu päässä, Hyvärisen seuraamana, katsahtaa ympärilleen kummastuneena, menee hakien oikealle ovelle, jonka aukaisee, ja kurkistaa huoneeseen, pettyen odotuksessaan.

HYVÄRINEN: Tuo puoli se ei ole vielä lopulleen valmiina.

TYTÖT tulevat pyrähtäen sisälle, 1:sellä käsissään Johanneksen pieni matkalaukku, jonka laskee ovensuuhun, 2:sella kaksi pakettia, jotka tämä asettaa pöydälle.

POJAT asettuvat ikkunalaudoille tai jäävät portaille.

VAIMOT tulevat yksitellen.

MIEHET myös kyntö- ja ajomiehet, paitahihasillaan, jäävät peremmälle.

JOHANNES (yhä kuin hakien katselee tyttöjen parveen): Tässä ette ole kaikki. Eihän kukaan liene sairaana?

TYTÖT (melkein yhtaikaa): Aili meni lisää kukkia tuomaan.

JOHANNES (katsahtaen ensi kertaa ympärilleen): Niin, niin, olettehan koristaneet uuden kokoushuoneemme. (Ottaa hatun päästänsä): Taisinpa osua juuri vihkiäisjuhlaanne.

2 TYTTÖ: Ei kuin sinun tuloksesi Aili tahtoi kukittaa.

JOHANNES (virkistyen): Minun tulokseni? — (Ottaa päällystakin yltään ja asettaa matkalaukun päälle ovensuuhun): No kiitos, kiitos, tytöt! Kuinka kaunista, ovi köynnöksissä ja koivuja portailla. Ja mikä ihana ilta, meri päilyy… (Katse hakevana muualla)

1:NEN VAIMO (ei ilman syrjätarkoitusta): Ja Jyrki on hänkin terveenä.

JOHANNES (ottaa pöydältä toisen paketeista): Toin kotimaan postin mukanani. (Heittää tytöille): Tässä!

TYTÖT ilohuudahduksin tavoittavat paketin ja aukaisevat sen malttamattomasti hakien kukin omaa kirjettään.

HYVÄRINEN: On se vanha kotimaa rakas.

1:NEN TYTTÖ: Hyväriselle ensimmäiseksi. (Kurottaa kirjeen Hyväriselle).

HYVÄRINEN (ottaa kirjeen, näppäsee merkitsevästi sormillaan): No nyt, pojat! (Menee kirje kädessä kiirehtien).

1:NEN TYTTÖ: Mennään jakamaan portaille.

Menevät portaille ja häviävät mikäli saavat kukin kirjeensä.

Postinjaon aikana kuuluu portailta 1:SEN TYTÖN ääni: "Helmi Laaksoselle", "Alina Tihoselle", "Toini Terholle" j.n.e. sekä kunkin vastaukset ja ilonhuudahdukset: "Minulle!" tai "Tänne!".

JOHANNES (on sillävälin avannut toisen paketin, jonka kohottaa voitokkaasti ilmaan): Ja tässä uusi numero lehteämme.

VAIMOT siirtyvät yksitellen postinjakoon portaille ja vähitellen poistuvat.

JOHANNES (jakaa lehtiä miehille): Uusia tilauksia on kotimaasta tullut tukuttain, tukuttain! Olen tässä numerossa esittänyt suuren suunnitelman miten lehteä vastedes painatamme. Emme tarvitse enää kapitalistien kirjapainoja rukoilla. Lukekaapa, lukekaapa. Onko kaikilla?

MIEHET ottavat lehden vähän veltosti vastaan, ensin jääden seisten lukemaan, nojallaan siellä täällä pitkin tupaa, mutta vähitellen siirtyen mukavammin pöydän ympärille, toiset joskus haukotellen, joskus myös kuunnellen seuraavaa keskustelua.

JYRKI tulee Johanneksen häntä huomaamatta, jää taaemmas.

Portailta ovat kaikki kadonneet.

ALPERTI (Johannekselle): Onkos sitä uutta lainaa saatu?

JOHANNES: En ole onnistunut.

HUHTIALA (täytellen piippuaan): Vai ei olle uutta lainaa saatukaan.

ALPERTI (painavasti): Mitenkäs sitte?

JOHANNES: Ensimmäistä kiinnitystä vaativat kaikki pankit, toisesta eivät tahdo kuullakaan.

JYRKI: Ilman sitä lainaa…

JOHANNES: Jaha, Jyrki. Terve mieheen. (Ojentaa kätensä Jyrkille): Miten täällä on jaksettu?

JYRKI (ojentaa kätensä lyhyeen tervehdykseen): Ilman uutta lainaa, sanon, emme laskuistamme selviä.

JOHANNES (leikillisen merkitsevästi): Jokohan olisi niin hullusti?

JYRKI: Ei hullummin kuin että vararikko on edessämme.

LUKIJAT nostavat päänsä, sittemmin alkavat jälleen lukea ja haukotella.

HUHTIALA sytyttää piippunsa.

ALPERTI: Mettä on myytävä.

JOHANNES: Hongikko on ylpeytemme, sitä emme kaada.

ALPERTI Kaattavaksi puu kasvaa.

JOHANNES: Maltahan, Alperti. Minulla on hyviäkin uutisia. Ensiksi kerron teille, että aatteemme tekee työtään. Tänne on ilmoittautunut paljon uusia tulijoita. Saamme tänne lääkärinkin, tutkinnot suorittaneen miehen. Mitä siihen sanotte? — Sitten: tänne tulee muuan ystäväni, joka soittaa mainiosti, olen ostanut pianon, sen asetamme tähän tupaan ja niin on meillä henkistä nautintoa nuorisollekin, ettei aina vain tanssia ja tanssia. Mitä? — Onpa toivo saada tänne muuan insinöörikin. No, miehet, mitä sanotte? Sanokaa toki jotain.

HUHTIALA (hetken kuluttua): Täällä olisi hyvä saara pappikin joskus käymään.

JYRKI: ja LUKIJAT naurahtavat.

JOHANNES: Oliko tuo pistokseksi aijottu?

HUHTIALA: Ei mar ollutkaan, sitä Väinön asiaa minä, kun ei niitä kahta saa millään yhteen kytkettyä.

JOHANNES: Kytkettyä? Ei täällä ketään yhteenkytketä. Jotka eivät rakasta toisiaan, erotkoot, ja jotka rakastavat, yhtykööt, siinä kaikki.

HUHTIALA: Kukapa sen aina tietää?

JYRKI ottaa piipun Huhtialan kädestä, vetää syviä rintasavuja.

JOHANNES: Minä sen tiedän. Jätä vain minun huolekseni.

ALPERTI: Pane sitten liperit kaulallasi.

JOHANNES tarkastelee hämmästyneenä Alpertia.

ALPERTI katsoo häntä silmiin, kädet lukkarissa.

JOHANNES kääntyy katsomaan Jyrkiä, odottaen pahinta.

JYRKI palauttaa piipun Huhtialalle.

JOHANNES ja JYRKI mittelevät toisiaan katsein.

HUHTIALA (juuri ennenkuin Jyrki on räjähtämässä, piippua imien): Ja velkavaroillako ne lääkärit ja insinöörit olisi täällä meininki elättää?

JOHANNES: Minulla on vielä yksi uutinen, se olisi ehkä pitänyt ensimmäiseksi sanoa. Nimettömältä lähettäjältä olen vastaanottanut suuremmoisen lahjoituksen Sointulamme hyväksi.

MIEHET pöydän ääressä nostavat veltosti päätänsä kuunnellakseen. Joku miehistä sanoo esiintymättä: "Nyt tulee vissiin urutkin". Toiset nauravat.

JOHANNES: Meillä on kotimaassa tosi ystäviä, sanon minä, ja niiden joukko on laajenemistaan laajeneva. (Ottaa suuren setelitukon povitaskustaan): Kas tässä!

MIEHET (hyökkäävät kiihkeinä pöydän äärestä): Rahaa!

JOHANNES (heittää rahatukon pöydälle): Tuossa on, laskekaa itse.

MIEHET asettuvat pöydän ääreen rahoja laskemaan, äännellen: 10 tuhatta, 8 tuhatta, 15 tuhatta, j.n.e.

ALPERTI istuutuu vasemmalta puolen nojalleen pöydän reunalle.

HUHTIALA katselee rahanlaskua seisten ja poltellen.

JYRKI istuutuu entiselle paikalleen pöydän päähän, ottaa vastaan miesten yhteenlaskemia seteleitä.

JOHANNES katselee kauempaa vasemmalta, vähän ivallisesti hymyillen.

HUHTIALA: Oli meillä siellä kotipuolessa rikas kauppias, rahoja säkittäin. Lienee hän tämän teon tehnyt.

JYRKI: Johan nyt kauppiaat! — 16:ko näitä oli? — Se voi olla paremminkin se Tammisaaren apteekkari, minä luulisin.

JOHANNES: Jos antaja on tahtonut pysyä salassa, jääköön arvoitteleminen. Minullakin voi olla ystäviä kotimaassa.

JYRKI: Yhteensä 40 tuhatta taalaa.

JOHANNES (innostuneesti): Nyt hankimme oman kirjapainon lehdellemme.

JYRKI: Siitä asiasta kai äänestetään.

ALPERTI (kääntyen päin Johannesta): Tuommoinen lehti paha, menee se vieraasakin painosa.

JOHANNES: Lehtemme on laajennettava nelikertaisesti.

ALPERTI: Saha on laajennettava neliraamiseksi. Mettää on ostettava, tukit uitettava ennen talven tuloa.

MIEHET (hyväksyen, toiset): Oikein puhuttu! (Toiset): Tukit uitettavat.
(Kolmannet): Saha neliraamiseksi.

ALPERTI: Sinä Huhtialan neuvosta kuokitat uutismaita, ja ostovilja on puolta halvempaa. Ei semmoinen elätä.

MIEHET: Ei semmoinen elätä!

HUHTIALA: Oma leipä ensin. Mutta menkööt miehet tukkitöihin, viekööt vaikka hevosetkin, me palkkaamme rahoilla vieraat kyntäjät.

ALPERTI (Jyrkille): Korjaa rahat! (Muille): Saha on suurennettava kuusiraamiseksi.

MIEHET (innokkaasti): Saha kuusraamiseksi!

JOHANNES (pakottavalla voimalla): Lehti suurennetaan kuusipalstaiseksi!

Äänettömyys.

JOHANNES: Mitä kuulenkaan! Sinä Alperti puhut kuin paatunut metsäkauppias. Ja sinä Huhtiala olet valmis tänne jo palkkaväkeä tuottamaan! Otatte liikekannalta koko Sointulan. Missä on aatteemme? Metsäyhtiönäkö me tahdomme kilpailla vanhan maailman kanssa? Kiroilemaan ja syljeskelemäänkö me olemme tänne paenneet? Ei, vaan veljeyden tietä maailmalle raivaamaan. Ei, miehet, lehti suurennetaan, minä en niinkään vain jätä asiaani.

ALPERTI: Se nährähän.

JOHANNES katsoo hämmästyneenä Alpertiin.

HYVÄRINEN (tulee tyytyväisenä, avonaista kirjettä heilutellen, huomaa jännittyneen tilanteen, päätään pudistaen, huolestuneena itsekseen): Aih, aih, aih, aih… (Pistää kirjeen povitaskuunsa).

ALPERTI (Hyväriselle): Puhu hänelle asia, niinkuin lupasit. (Menee)

TYTÖT ja POJAT (tullen Hyvärisen jäljestä): Milloinkas lauletaan?

HUHTIALA pistää piipun taskuunsa ja kulkee rauhallisena ulos.

JYRKI yhtyy häneen ja menee.

MIEHET seuraavat heitä yksitellen.

HYVÄRINEN (vastaten kysymykseen): Ei nyt, ei nyt. Lauletaan illemmalla. Tuntuukin se laulunne sietävän vielä silitystä. Harjoitelkaapa hiljaa kisakentällä. (Kun tytöt nyrpistyvät): No entä karttusille? (On lyövinään karttua): "Karttu on kotona, oma nimi kirjassa"?

TYTÖT ja POJAT (elpyvät): Ruvetaanpas karttusille! Ruvetaan! (Juoksevat pois)

HYVÄRINEN: seisoo keskellä tupaa nolona vaikean tehtävänsä edessä.

JOHANNES (väsähtäneenä ja mietteissään istuen vasemmalla penkillä): Muistatko sinä Hyvärinen, kun me riutuvina ja janoisina vaelsimme tänne jylhän vuoriston poikki? — Ta miehet kantoivat paareilla Leenaa, synnytyskuumeisena? — Ei ollut joukossamme lääkäriä, ei auttajaa. — Silloin minä, viime hetkessä, kokosin kaikki voimani — ja puukolla avasin hänen rintapaiseensa. — Muistatko? — Se oli elämäni raskain tehtävä. Se onnistui. Hän elää. Mutta nyt on vielä paljoa vaikeampi leikkaus tehtävä. — (Kun Hyvärinen vaikenee): Mikä sinun on?

HYVÄRINEN: Mooses vei Israelin lapset Ekyptin orjuutesta erämaan halki luvattuun maahan. Se oli hänen Sointulansa. Ja hän toi kansan perille, niinkuin sinäkin toit meiät. Mutta Siinain vuorella hän antoi lain heitän syämmiinsä: Ei sinun pitä himoitseman lähimmäises emäntää.

JOHANNES (värähtää satutettuna, nousee, itsekseen): Sinäkin, Brutus!

HYVÄRINEN: Mitä?

JOHANNES: Olipa vain muuan kuningas, jonka rintaan hänen lähin ystävänsä — puoluesyistä — pisti tikarin. Kuoleva kuningas sanoi: Sinäkin, ystäväni!

HYVÄRINEN: Pistipä se tai oli pistämättä. Mutta sinä et ole meille tässä kohin lakia antanut. Sano mikä on Sointulan laki avioasioissa, niin me seuraamme sitä kaikki. Sinä olet johtajamme, jonka on täytettävä laki omasta kohastansa ja sanottava meille.

JOHANNES: Kun hetki on tullut, olen sen sanova.

HYVÄRINEN: Me odotamme, me olemme sitä lakia kipeästi kaivanneet, eikä sen ilmaiseminen enää salli viivytystä.

JOHANNES (heltyen): Hyvärinen, oletko sinä koskaan rakastanut naista syvästi, vastustamattomasti, taivaat ja maat unohtaen?

HYVÄRINEN: Sitä kysy minun lapsiltani.

JOHANNES: Hyvärinen, minä tiedän, että jos sen lain täytän ja teille ilmaisen, mutta liian aikaiseen, voi kaikki täällä mennä nurin. Sillä sen lain varassa Sointulamme on seisova tai kaatuva.

HYVÄRINEN: Jos kaatuu, niin kaatuu, mutta laki meillä olla pitää. Puhun toverien puolesta.

JOHANNES (hetken kuluttua, päättävästi): Hyvä. Sanon sen teille, ehkä jo ennen auringon laskua. Mutta sitä ennen pyydä Aili tulemaan tänne ja antakaa meidän olla hetki kahden kesken.

HYVÄRINEN: Me olemme sinulle hyvin, hyvin kiitolliset, kutsun miehet kokoon. (Menee)

JOHANNES on hyvin mietteissään, milloin synkistyen, milloin elpyen hymyyn. Nostaa matkalaukkunsa pöydälle, aukaisee sen, katselee pienen kotelon sisällystä, sulkee laukun, aukaisee jälleen, vetää puoleksi esille jotakin punervaa vaatetta, ja jälleen sulkee, vie laukun ovensuuhun ja asettaa päällystakkinsa ja hattunsa sen päälle. Menee tukkaansa haraillen, ikäänkuin voimia kooten vasemmalle ja lysähtää penkille.

AILI nousee kuulumuttomasti, mutta nopeasti portaille, katsahtaa arasti taaksensa, tulee kynnykselle, kirkastuu, sitten vauhtiansa hiljentäen lähestyy Johannesta, kädet sydämen kohdalle yhdistäen ja ikäänkuin pelokkaasti kysyen.

JOHANNES (huomaa Ailin, kavahtaa pystyyn): Vihdoinkin, vihdoinkin, Aili! (Ottaa molemmin käsin Ailin käsistä, jotka tämä on nostanut sydämensä kohdalle).

AILI katsahtaa taaksensa.

JOHANNES: Sinä välttelet minua.

AILI: En … en…

JOHANNES: Tämän kauniin kukan sain laivasillalla Aililta, mutta — Helmin käden kautta. Ei Ailia missään. Ei täälläkään. Sinä minun päivänpaisteeni! Kun sinut näen, kaikki jälleen on hyvin. Minä rakastan sinua pelotta ja ehdoitta.

AILI: Jospa sinä tietäisit mitä täällä tapahtuu.

JOHANNES: Olen kauan sitten huomannut. Tänään näin itse.

AILI: Hän on tullut niin julmaksi minulle.

JOHANNES: Ja siksi sinä kartat minua, Aili rukka.

AILI: Menisin vaikka mereen, ennenkuin näkisin, että Sointula hajoo minun tähteni.

JOHANNES: Nyt on täällä tehtävä viimeinen, ratkaiseva leikkaus. Aili, anna minulle siihen voimat!

AILI: Mikä leikkaus? Aiotko jonkun erottaa?

JOHANNES: Ennen kaikkea aion erottaa itsestäni viimeisetkin jätteet vanhan maailman ennakkoluuloista, ja sitä odotan sinultakin.

AILI (ihmeissään): Odotat minulta? Mitä?

JOHANNES: Sinunkin on päästävä siitä taikauskosta, että mitkään ihmisten määräämät siteet muka ovat rakkauttamme ylempänä.

AILI katselee pelokkaasti perälle, aikoo panna oven kiinni.

JOHANNES: Anna vaan oven olla auki. Se se juuri on pääasia tässä. —
Kuinka sinä sentään pelkäät häntä!

AILI: Olenhan hänen vihitty vaimonsa.

JOHANNES: "Vihitty vaimonsa", siinäpä se! "Vihitty"!

AILI: Hän, vaikka on karu pinnalta ja minulle julma, rakastaa minua. Et voi aavistaa mitä seuraisi, jos…

JOHANNES: Jos sinä vapautuisit hänestä? Olisihan se onnettomuutta hänelle. Mutta semmoinen on onnettoman rakkauden kohtalo kaikkialla, ei vain Sointulassa. Sille ei voi mitään, Aili.

AILI: Sinä et tunne häntä, hän voi olla pelottava.

JOHANNES: Ja sinä — et rakasta minua.

AILI: Juho!

JOHANNES: Rakkaus on arvossa suurin, ainoa, mutta sinun pelkosi on suurempi rakkauttasi. En usko toisarvoiseen rakkauteen.

AILI (ikäänkuin herättäen Johannesta): Mutta Sointula, Sointula hajoo!

JOHANNES: Jos Sointula pysyy koossa vain mikäli täällä noudatetaan Mooseksen aviolakeja, niin — hajotkoon. Ei, Aili. Polvilleen Luonnon Kaikkivallan eteen pitäisi rakastavaisten mennä, kiittäen suuresta lahjasta, joka heille on armossa suotu, ja hurskaassa kiitollisuudessa, pelottomasti, avoimesti, laajakantoisesti, ehdoitta tunnustaa rakkautensa yksinmäärääväksi laiksi. Se laki on meidän nyt täytettävä ja Sointulalle julistettava, seiskoon Sointula tai kaatukoon!

AILI: Minä olen vaan tämmöinen pieni ihmisraukka, joka ei mitään ymmärrä.

JOHANNES (heltyneellä äänellä): Koeta siis olla tällä hetkellä ajattelematta Sointulaa, äläkä ajattele pelkoasi tai mitä ihmiset sanovat. Sano vain tässä minulle, tässä kahden kesken, rakastatko sinä minua?

AILI: Sen sinä tiedät.

JOHANNES: Mutta mistä sinä itse sen tiedät?

AILI: Etten tietäisi!

JOHANNES: Mutta mistä, mistä sen tiedät?

AILI: No, siitä — siitäkin että aina ajattelen sinua.

JOHANNES: Ja mistä vielä?

AILI: Siitä — siitä että tulen aina niin iloiseksi, kun ajattelen sinua. Eilenkin, kun odotin sinua, syleilin — hullu — rannan koivuja…

JOHANNES: Niin, niin!

AILI: Ja kukat, vaikka hyvin tiedän, että tuuli heitä huojuttaa, minulle vain puhuvat: "Niin, niin!"

JOHANNES: Voi Pyhä Luonto!

AILI: Kuinka en minä sitä tietäisi. Kaikki puhuu sinusta, aallotkin, ja maa ja taivas…

JOHANNES: Aili! (Syleilee ja suutelee häntä).

AILI: Juho! Juho! (Silmät ummessa unohtautuu hänen syliinsä).

MIEHET nousevat Hyvärisen johdolla portaille.

VAIMOJA lukuisasti miesten selkien takana, uteliaina.

Kaikki pysähtyvät.

JOHANNES: Meidän on Sointula!

AILI (kavahtaa unhotuksesta, kauhulla): Sointula! (Näkee Jyrkin, kirkaisee).

VAIMOJEN ÄÄNIÄ "Herra siunatkoon!" — "Jesta varjelkoon!"

MIEHET katsovat maahan.

JOHANNES (hyökkää ovelle, huutaa): Rakkaus on Sointulassa vapaa!

AILI: Herra Jumala mitä sinä teet!

JOHANNES: Vapaa!

AILI: Voi minua poloista! (Sortuu).

JOHANNES: Vapaa!

JYRKI (tullen tupaan muiden edellä, teennäisen sävyisesti): Niin, niin,
Sointulassa vallitsee "vapaarakkaus". Näkee sen huutamattakin.
(Ailille): Mene kotiis.

VAIMOT leviävät tupaan.

AILI tekee pari askelta ovelle päin, pää painuksissa.

JOHANNES: Nyt, Aili, rohkaise mielesi! Pää pystyyn!

AILI (moittivasti, särkyneesti): Juho, Juho!

JYRKI (hillittömästi): Mene kotiisi ja lukitse ovi, sanon minä!

AILI (säpsähtäen): Menenhän, menenhän minä. (Menee).

JOHANNES (katsoo hänen jälkeensä): Mennyt.

ALPERTI: Niin tekee mies.

HYVÄRINEN: Ei Sointulan mies.

JYRKI (raivokkaasti): Aioit ajaa ulos minut!

JOHANNES: Rauhoitu, Jyrki. Olen joutunut tappiolle, tunnustan. Toivon sinulle kaikkea hyvää ja — teille muillekin. Ole hänelle sääliväinen. Hän rakastaa sinua. Tuo äskeinen se olkoon vain meidän jäähyväissuudelmamme. Palaan kotimaahani. Siirrän sinne lehteni. Siellä on ankarat ajat ja minua siellä tarvitaan ehkä paremmin kuin täällä. (Ottaa päällystakkiansa käsivarrelle, matkalaukun käteensä): Terveiseni kaikille, jotka eivät ole läsnä. Jääkää hyvästi. (Panee hatun päähänsä, menee).

Äänettömyys, liikkumattomuus.

HUHTIALA: Meni se. Sinne meni. Ja kunniaportista.

Vaimojen kesken alkaa levoton supatus.

1:NEN VAIMO: Eikö miehistä kukaan mene saattamaan?

ÄÄNIÄ VAIMOJEN JOUKOSTA: "Pitäisi toki mennä".

HYVÄRINEN: Minä menen. (Menee kiiruusti).

VAIMOJEN KESKEN: Ehkä vielä leppyykin. — Ei lepy. — Meni se varmasti.

ALPERTI: Ja jollei olisi mennyt, olisi ajettu.

Äänettömyys.

1:NEN VAIMO: Sanasi olivat kovat.

JYRKI: Kovat, mutta oikeat. (Menee).

ALPERTI (reippaasti miehille, jotka seista jurottavat mietteissään):
Nyt poiat, huomenaamusta mettähän!

MIEHET elpyvät.

HUHTIALA: Kynnöt on kesken.

ALPERTI: Huomenaamuna neljältä keksit käteen, poiat. Tukinuittoon!

MIEHET: Hei, pojat, tukinuittoon! (Menevät riemuiten Alpertin ohitse, joka menee viimeiseksi).

HUHTIALA: Varroppas, Alperti, varro! — Ei kuultelekkaan, perhana!

1:NEN VAIMO: Mikä nyt Huhtialalle neuvoksi, kun kynnöt ja sonnanvetokin ovat kesken?

Muut vaimot huolissaan toistelevat kysymystä Huhtialalle.

HUHTIALA (pannen piippuunsa ja poistuessaan): Jos näin alkaa mennä, ovat maat jaettavat, ei muuta.

VAIMOT ymmällä, katselevat äänettöminä toisiinsa, istuutuvat seuraavan kuluessa mikä minnekin.

1:NEN VAIMO (selitykseksi): Kukin näät saa pitää omansa.

2:NEN VAIMO (hetken kuluttua): Niin, joka on talonsa myynyt ja tähän rahansa pannut.

3:S VAIMO: Entäpä työnsä ja häviönsä. Kuka ne mittaa?

MUUT VAIMOT (alakuloisina): Kuka ne mittaa!

4:S VAIMO: Riita tästä syntyy.

HYVÄRINEN tulee, voi vaivoin peittää masennustansa, jota tahtoisi salata, istuu muka lehteä lukemaan.

VAIMOT seuraavat äänettöminä Hyvärisen eleitä.

Kuuluu lehmänkellojen kilinää. Auringonlasku heittää punervan
hohteensa maisemaan, portaille ja osaksi tupaan.

6:S VAIMO (nousee huokaisten): Täytyy tästä joutua lypsylle. (Portailta mennessään): Se Punikki, se Heluna, se lehmäin se-ee…

1:NEN VAIMO: Eipä leppynytkään.

HYVÄRINEN: Huomenna lähtee. Sulkeutui huoneeseensa.

VAIMOT huokaavat raskaasti.

HYVÄRINEN (koettaen kohottaa mielialaa): Mitäs te nyt noin? — Ja minulle kun tuli postissa hyvä sanoma. Saan viho viimeinnii vaimoni ja lapseni tänne. Talomme on myyty. Rahat tulossa.

VAIMOT antautuvat puoleksi leikillään Hyvärisen teennäiseen hyvätuulisuuteen.

1:NEN VAIMO: No nyt vasta Hyvärinen iloon ehti.

HYVÄRINEN: Mutta näitä rahoja ei annetakkaan Alpertille. eheei!

2:NEN VAIMO Kukas tässä nyt johtajaksi tehdään?

HYVÄRINEN: Hoitakoon Alperti saha-asiat, Huhtiala viljelyksiä ja Jyrki yli kaiken laskuja ja kauppojamme.

3:S VAIMO: Ja valitaanpa me tämä Hyvärinen erikseen akkaväen johtajaksi.

HYVÄRINEN: Ka eikö siinä olekin johtamista? Aina kuivat puut, aina sytykkeitä, entäpä kun laitetaan vielä kellarit kuntoon, ja kiulut ja saavit ja lihatiinut…

VAIMOT vuoroin nauravat vuoroin huokaavat.

4:S VAIMO Onkin tässä saatu lihoja perunakuopissa säilyttää.

Sointulalaulu kuuluu kaukaa sekakuorossa laulettuna.

HYVÄRINEN: Kellarit, kellarit, kivikellarit oikein, ja kivinavetatkin aikaa myöten. (Tulee totiseksi).

5:S VAIMO: On siinä Hyväriselle paraiksi puuhaa.

VÄINÖ ja EEVA juoksevat iloisina portaille.

Vaimojen iloisuus lakkaa äkkiä. He muistavat todellisuuden, huokaavat.

VÄINÖ (ovella, ihmetellen vaimojen synkistymistä ja erehtyen sen syystä): No mitäs te, — tulimme juuri sanomaan että sovinnossa me jo ollaan. Ei meidän tähden…

2:NEN VAIMO: Sovinnossa, sovinnossa kyllä te, mutta…

HYVÄRINEN (kättänsä nostaen, matalalla äänellä): Hiljaa, hiljaa… Ei lapsille.

EEVA (kallistaa päänsä Väinön olalle, hiljaa, hempeästi)' Sovinnossahan me ollaan.

He kääntyvät ja menevät kaulatuksin, laulun tahdissa ja portailta
alas mennessä yhtyvät siihen duettona. Heidän laulunsa etenee.

1:NEN VAIMO: Mennyttä, mennyttä on Sointulamme, minä luulen. (Heltyy hiljaa itkemään).

HYVÄRINEN: Älkää nyt rakkaat sisaret, kyllä tästä vielä… Kun lännessä rusko sammuu, iässä jo nousu kumottaa. Se on vaan tuo laulu … sitä kun ei taho kestää … itkeä minun täytyy. (Itkee).

VAIMOT nostavat kätensä silmilleen.

KOLMAS NÄYTÖS.

Ensimmäisen näytöksen sali. Sisustus ja kalustus muuttunut köyhtymystä todistavaksi: permantomattoja ei ole, ei gobelinejä eikä liioin raskaita ikkunaverhoja, joiden tilalla on valkeat harsouutimet ja siirrettävät puoliverhot. Entistä pehmeää kalustoa korvaa kiillotettu koivu. Peilit poissa, paitsi oven ja ikkunan välissä oleva, vastapäätä katsomoa. Valaistuslaitteet vaihtuneet koruttomaan sähköjohtoon. Harvoja, entisyyttä muistuttavia huonekaluja, niiden joukossa kellokaappi entisellä paikallaan ja flyygeli-piano, jonka edessä tavallinen puutuoli. Asettelu todistaa makua.

NIINA (tummassa puvussa, valkea kannatinesiliina edessä, pieni valkea huivi päässä, asettelee tuoleja vähän toiseen järjestykseen, katselee pää kallellaan, etenee, taas muuttelee): Jenni! Tuleppas Jenni yhdessä nostamaan tätä sohvaa. Jennii!

JENNI tulee eteisen vasemmasta ovesta ulkopuvussa, vähän epäonnistunut hattu päässä, pysähtyy nolona.

NIINA (katsomatta tulijaan): Me nostamme sohvan ensin ihan syrjään. (Katsahtaa Jenniin, kun tämä ei lähesty): Jaha, sinä olet ulos menossa. Hyvä. Vie tämä paketti samalla Bulevardille 2, siinä on vähän hopeata, he tietävät siellä, ja tämä lappu, ja ota vastaan 400. Bulevardille 2, se sama rouva. — Mutta mikä sinua vaivaa?

JENNI: Ei rouvan pidä nyt vaan suuttua, kun olen vasta kuukauden ollut ja tuli jo tämmöistä.

NIINA: Aiotko muuttaa?

JENNI: Missäs minun olisi parempi olla. Ei minun puolestani, mutta…

NIINA: Olen sinuun todellakin hyvin, hyvin tyytyväinen.

JENNI: Ja kun se lakko vaan loppuu…

NIINA: Mikä lakko?

JENNI: No palvelijain lakko. Mutta kyllä minä sohvan sentään siirrän.

NIINA: Odota. Ja ette saa mitään tehdä?

JENNI: Ei mitään, ei edes halkoja kyökkiin tuoda, ei mitään!

NIINA: No ei tälläkään paketilla ole mitään kiirettä.

JENNI: Joutuu lakonrikkuriksi, jos muut tytöt kantelevat, jaapas!

NIINA: Herranen aika, selvä valtiopetos. Ja minne nyt menet?

JENNI: Muuten vain kävelemään. Mutta iltapäivällä meillä on suuri, suuri lakkokokous, tietääkö rouva: puisto ihan, ihan täynnä ihmisiä, ja siellä puhuu hän itse, se, joka on Amerikasta tullut, kaunis-kaunis mies.

NIINA: Todellakin.

JENNI: Viime kerralla, kun hän puhui Koitolla, ei mahtunut puoliakaan saliin ja hän puhui ikkunasta kadulle, jossa oli mustanaan ihmisiä ja raitiovaunujen oli seisahtuminen kadunkulmaan, jaapas.

NIINA: Kuuleppas, Jenni, ollaan nyt kerran niinkuin et sinä olisikaan — niinkuin en minä olisikaan rouva. Tule tänne sohvalle istumaan.

JENNI: Mitä se rouva…

NIINA: Istu nyt vain tähän viereeni. Vaikka leikitään, jos ei muuta.

JENNI: No jos leikillä…

He istuutuvat sohvalle.

NIINA: Kuule — tuota — mitä hän oikein sanoi?

JENNI: Voi, voi, hän sanoi … ja niin tulisesti hän puhui … hän sanoi… Mutta se on sitte kaunis mies! Ai, ai, silmät palavat ja salamata iskevät ja tukka liehuu…

NIINA: Kuule, minä tiedän hyvin minkä näköinen hän on. Mutta kerroppas mitä hän puhui?

JENNI: No kaikkea vaan… Semmoista noin… Mutta uskooko rouva että maailma kohta muuttuu? että ei mitään palvelijoitakaan enää, kaikilla hatut, ja vaikka paronitar tulisi vastaan, ei muuta kuin — päivää! Kyllä se on vaan niin merkillinen mies, kaikki, kaikki muuttuu. Puistossakin viime pyhänä sanovat olleen ainakin satatuhatta ihmistä kuulemassa, mutta me päästiin sentään ihan eteen. Onko rouva nähnyt sitä miestä ihan, ihan likeltä?

NIINA: Hyvin likeltä. Eikö Jenni tiedäkään, että minä olen hänen entinen rouvansa?

JENNI: Hänen rouvansa! (Loistavana ihastuksesta, lyö kätensä yhteen): Hänen rouvansa! (Nousee seisaalleen, täynnä kunnioitusta): Ja minä kehtaankin vielä samassa sohvassa… Ei mutta, ei mutta, hänen rouvansa!

NIINA (päännyökkäyksellä, huulet ummessa): Yhym, yhym.

JENNI (äkkiä totisena): Mutta miksi…

NIINA: Niin miksi entinen rouva? Sitä et sinä voi ymmärtää.

JENNI: Niin kaunis mies?!

NIINA: Kuuleppa, otappas tuo hattu päästäsi. (Nousee): Koetellaan toista. (Menee peilin luo).

JENNI: Mitä se rouva taas … kyllä tämä kelpaa. (Seuraa Niinaa).

NIINA: Tule, tule. (Muuttaa hattua Jennin päähän). Kas nyt sinä olet oikein sievä. Katso itse.

JENNI (ihastuneena peilin edessä): Mutta vaihdetaanko todellakin?

NIINA: Mitä vielä, tuota pidät sateella, tätä poudalla.

JENNI (haltioissaan): Kaksi hattua! Päivää!

NIINA: Tai odota vielä. Koetellaan tätä. (Ottaa toisen hatun hattukotelosta, joka on peililaudalla).

JENNI: Herranen aika, tuohan on melkein käyttämätön!

NIINA: No, no, odota. (Sovittaa hatun hänen päähänsä): Katsoppas nyt!

JENNI (loistavana, peilin edessä käännellen): Jaapas! Jaapas!

NIINA: Olet todellakin sievä siinä. Saat sen omaksesi.

JENNI: Omakseni! (Itkee ilosta, kädet silmillä).

NIINA: Kun eivät olisi nuo kätesi noin punaiset. Vedäppäs käsiisi nämä hansikkaat.

JENNI (koettaa turhaan): Tietääkös rouva, nämä eivät mene, eivät vaikka — kuinka — vetäisin —

NIINA: Älä, älä… Pidä sitten käsiäsi tässä muhvissa. (Pujottaa käsipuuhkan nauhan Jennin kaulan ympäri).

JENNI: Ei mutta — jos minä kehtaankaan.

NIINA: Mainiota! Et uskokaan! (Yhä Jennin pukua laitellen ja nykien): Oikeastaan en tätä tämmöistä koreutta hyväksy, mutta en voi pidättää, olet tuossa hatussa niin armottoman nätti!

JENNI (hyppii ilosta): Kyllä minä vaan hyväksyn.

NIINA: Ja nyt, kun hän illalla puhuu, kuuntele tarkemmin, oikein, oikein tarkkaan, ja tule sitten minulle kertomaan.

JENNI (ei voi irtautua peilistä): Panen muistiin joka ikisen sanan! Ja nyt sitä mentiin… Ei mutta, jos täällä on kylmä, minunpa pitää juosta alas kellariin puita tuomaan.

NIINA: Seis, seis, tuossako puvussa kellariin! (Sormeansa heristäen):
Lakonrikkuri! — Menen itse. (Alkaa mennä)

JENNI (jäljessä pidättäen): Ei, ei, rouva ottaisi edes lyhdyn, siellä on hirmu pimeä, rouva kompastuu…

NIINA (heidän mennessään ovesta): Sano vain kuinka.

JENNI: Ensin vasemmalle, sitten taas vasemmalle, sitten oikealle kolmas ovi, avain kynnyksen alla … kynnyksen alla…

(Heidän askeleensa ja viimeiset sanansa kajahtelevat rappusilta).

JEAN BORGSTRÖM (tulee jonkun ajan kuluttua ulkoa, ihmetellen että ovi on raollaan, huomaa Niinan päällysvaatteet riippuviksi paikoillaan, ottaa päällystakin yltään, tulee hattu kädessä sisäovesta, katselee ympärilleen, näkee Jennin hatun peililaudalla, katsahtaa tyhjään hattukoteloon, ihmettelee, asettaa oman hattunsa peililaudalle ja vie Jennin hatun eteisen vasemmalle ovelle, jonka raottaa): Jenni, hattusi. Ilmoitappas tuloni rouvalle. (Aukaisee oven, kurkistaa sisälle, jättää sinne hatun, sulkee oven, menee oikealle ovelle, koputtaa varovasti, aukaisee kun ei kuule vastausta, kurkistaa, sulkee jälleen, menee ihmeissään nopeasti eteiseen, jossa kääntelee Niinan päällysvaatteita).

KAUPUNGINLÄHETTI (tulee ulko-ovelle, ojentaa kirjeen Borgströmille):
Täälläkö?

BORGSTRÖM (katsoo kirjettä): Täällä. Annan kyllä rouvalle.

KAUPUNGINLÄHETTI: Käskettiin tuoda vastaus, onko kotona.

BORGSTRÖM: Joku tulija. Sanokaa "oli". Rouva tulee kotiin tuossa tuokiossa, koska näkyy menneen ulos vain hattu päässä.

KAUPUNGINLÄHETTI menee.

BORGSTRÖM tulee eteisestä etualalle, heittää kirjeen ohimennessään flyygelin kannelle, avaa pöytäalpumin, katselee ihastellen valokuvaa, painaa totisena, silmät ummessa kuvaa rintaansa vasten. Kuulee rappusilla nousevia askeleita, panee alpumin pian pois, katsoo uteliaana eteiseen päin.

NIINA paiskaa jalanterällä oven auki, tulee halkokantamus sylissä.

BORGSTRÖM: Mitä tämä on?

NIINA alkaa valtoinaan nauraa.

BORGSTRÖM: Mitä sinä naurat?

NIINA: No kun — silmäsi — pullistuivat —

BORGSTRÖM (aikoen ottaa halot Niinalta): Mutta annahan toki minun —

NIINA: Ei, ei, pois tieltä! (Tuo kantamuksensa uuniin asti, mutta naurun vuoksi pudottaa kaikki halot maahan).

BORGSTRÖM: Kovin hyvällä tuulella tänään.

NIINA: No kun on lakko.

BORGSTRÖM (menee polvilleen uunin eteen, alkaa asetella halkoja): Se on totta, olen kuullut.

NIINA: Mutta osaatkohan sinä? — Pystyyn, pystyyn. (Aikoo itse asettaa): Perälle ensin ohuempia.

BORGSTRÖM (torjuen Niinan kättä): Ja Jenni myös lakossa?

NIINA: Kuinkas muuten. Kaikki yhteistä, tasa-arvoisuus. (Vähän kiukkuisesti): Ei perälle noin suuria, sanon minä. Suuret keskelle!

BORGSTRÖM (muuttelee halkoja): Tasa-arvoisuus ja erittäinkin — tinkimätön vastavuoroisuus keskinäisissä palveluksissa…

NIINA (jalkaansa polkaisten): Vedä kaikki ulos jälleen.

BORGSTRÖM (tottelee nöyrästi): Meillä porvareilla on vaikea oppi edessämme: oppia tekemään toisen tahtoa, ei niinkuin itse tahdomme, vaan niinkuin toinen tahtoo.

NIINA (epäillen sala-ajatusta): Vaikkako pitäisi toisen tahtoa tyhmänä?

BORGSTRÖM: Vaikka.

NIINA menee mietteissään huokaisten sohvalle istumaan.

BORGSTRÖM (haloista): Näinkö?

NIINA: Aseta, aseta vaan niinkuin itse tahdot, ja sytytä pian, täällä on kylmä.

BORGSTRÖM (seuraavan kuluessa panee halot pesään ja puhallellen sytyttää): Tietysti jos käsky on vaan tyhmä eikä käsketä suoraan pahaan.

NIINA: Tuo tarkoittaa tietysti minua.

BORGSTRÖM: Ei ollenkaan tarvitse tarkoittaa sinua. Palvelijoistahan me puhuimme. Olemme kasvattaneet itsellemme palvelijatyypin, jolta vaadimme tyhmänkin käskyn tinkimätöntä täyttämistä. No nyt menkäämme koreasti itse samaa tietä. Nyt on tullut meidän vuoro. (Puhaltaa hurjasti).

NIINA: Sinä olet siis sitä mieltä, että minun olisi pitänyt tehdä niinkuin Johannes tahtoi, vaikka pidin hänen yritystään tyhmänä?

BORGSTRÖM: Sitä en ollenkaan tarkoittanut, en sinnepäinkään.

NIINA: Pane käsi sydämelles.

BORGSTRÖM (panee vasemman kätensä sydämelleen): No?

NIINA: Olisiko minun pitänyt?

BORGSTRÖM (vaikeasti, mutta päättävästi): Olisi. Vaikka pidit yritystä tyhmänä, sittenkin olisi.

NIINA (masentuu, alakuloisesti hymyillen): Voi sinä rakas, iäkäs, harvinainen ihminen. Minä luulen sinä antaisit henkesi ennenkuin valehtelisit.

BORGSTRÖM: Mutta saanko nyt sanoa jotain käsi poissa sydämeltä?

NIINA: Sano, sano, minä vaan en pane siihen mitään arvoa.

BORGSTRÖM (kiihkeästi): Mitä ihmettä sinä luonteellasi olisit
Sointulassa tehnyt? Olisit ollut heille suureksi häiriöksi.

NIINA: Olisin ainakin soitellut heille, ja muutenkin… Ehkä hän ei olisi silloin rakastunut toverinsa vaimoon.

BORGSTRÖM: "Ehkä" ja "jos" ja "ehkä"…

NIINA: Niin, ja se "ehkä" ei lakkaa milloinkaan vaivaamasta minua.
Siihen minä vanhenen.

BORGSTRÖM: Erotettu vaimo, ja entiselle miehelleen kuitenkin uskollisempi kuin yksikään eroomaton! Eikä edes sano rakastavansa!

NIINA: Taas sinä siitä —! Olethan luvannut olla puhumatta!

BORGSTRÖM (tempaisee itsensä alakuloisuudesta, koettaa virkistää
Niinaa): Apropoo soittelemisesta — olen vihdoinkin saanut käsiini
heidän laulunsa sanat, jotka sinulle lupasin, muistatko? Soita "Sancta
Lucia", minä laulan ne sinulle.

NIINA (istuu flyygelin ääreen): Miten se nyt on?

BORGSTRÖM hyräilee.

NIINA: Jaha, jaha… (Soittaa alkuakordit): Äläpäs pidä kättä olallani.
(Soittaa uudelleen).

BORGSTRÖM (laulaa)

"Kas kuinka aallotar kirkkaana päilyy! Oi kuinka tuulonen oksissa häilyy! Poissa on onneton maailman myrsky, poissa on aaltojen tuskaisa tyrsky! Voi kuink' on sointuisaa, voi kuinka ihanaa! Riemuitse…"

NIINA (lakkaa soittamasta, surun vallassa): Minä en voi. Miksi, miksi se ei onnistunut heille!

BORGSTRÖM (synkkänä): En ole koskaan nähnyt sinun olevan mistään niin onneton kuin Johanneksen epäonnistumisesta. Mitä muuta se on kuin rakkautta?!

NIINA: Sinä et ole koskaan ollut psykoloogi. Tahtoisin päästä vaivasta, joka ei milloinkaan jätä minua.

BORGSTRÖM: Etkö luule, että tuo kaikki olisi hänen kaltaiselleen ollut lopultakin liian pientä? Pikku siirtola jossakin kaukana valtameren takana, parisataa ihmistä johdettavana! Tuo on voinut olla hänelle korkeintaan jonakin kouluna, siipien harjoitteluna laajempiin lentoihin. Olethan nähnyt millä tarmolla hän nyt täällä on ryhtynyt yleisiin asioihin, kuinka häntä kuunnellaan, kuinka suuria ihmisjoukkoja hän ympärilleen kokoo, kuinka…

NIINA (on kuunnellut kasvavalla innolla Borgströmin sanoja, kavahtaa seisaalleen): Jospa hän todella onnistuu! Voi, jos hän onnistuu!

BORGSTRÖM masentuu peräti, eikä voi sitä edes peittää. Menee korjaamaan puita.

NIINA (seuraa uteliaana Borgströmin eleitä, sitten vähän kiusaten): No,
Nanne?! Jospa hän onnistuu, sanon minä!

BORGSTRÖM: Et ole myöskään mistään niin onnellinen kuin Johanneksen onnistumisesta.

NIINA (mielihyvällä): Sinussa ei ole todellakaan tuon vertaa psykoloogista kekseliäisyyttä.

BORGSTRÖM: Sinä rakastat häntä edelleen, siinä koko psykologia.

NIINA: Sydän on sinulla hyvä, mutta älylläsi et ole Euroopaa hämmästyttävä.

BORGSTRÖM: Jos sanoisin käsi sydämellä, niin sanoisin: älä ole sentään niin varma hänen onnistumisestaan.

NIINA (nauraa onnellisena): Kuule sinä ystäväni … (huomaa kirjeen flyygelin kannella): Mikäs tämä on?

BORGSTRÖM: Unohdin sanoa. Se tuli poissa ollessani. Kaupunginlähetti.

NIINA avaa kirjeen, hämmästyy, lukee, vie kätensä sydänalalleen, taas lukee. Kirjettä on pari arkkia.

BORGSTRÖM (tarkastelee uunin luota huolestuneella uteliaisuudella
Niinan kasvojen ilmeitä): Niina?

NIINA: Ah, anna minun lukea. (Salaa tunteitaan, kääntymällä poispäin).

BORGSTRÖM: Johannes?!

NIINA (ohimennen): Niin, niin. (Jatkaa lukemista).

BORGSTRÖM (nousee uunin luota, katsoo yhä Niinaan): Minä lähden, Niina.

NIINA: Ah. lukisinhan mielelläni tämän kirjeen sinullekin, mutta siinä on paljon personallista… Tässä on jotakin ihmeellistä. Olisikohan hänessä tapahtunut jokin muutos…

BORGSTRÖM (vähän katkerasti): Hän ehkä katuu.

NIINA: Ei juuri sitäkään, mutta niinkuin hänellä olisi — kuinka sanoisin — jokin uusi suunnitelma… En voi ollenkaan ymmärtää…

BORGSTRÖM: No sehän ei pitäisi olla vaikea ymmärtää.

NIINA (tosissaan): Ymmärrätkö sinä?

BORGSTRÖM: Hän rakastaa sinua edelleen, niinkuin sinäkin häntä.

NIINA (salatulla kauhulla): Jospa hän todella ehkä aikoo uudestaan kosia minua!

BORGSTRÖM: Sinä olet suostuva?!

NIINA: Ah, Nanne, sinun pitäisi tukea minua, mutta sinä päinvastoin heikennät, yhä vain heikennät. Minun täytyy. Itseni tähden, hänen tähtensä, sinun tähtesi, kaikkien ihmisten tähden. Voi Jumalani!

BORGSTRÖM: Minä lähden.

NIINA: Lähdet! Seisahdu! Onhan tässä miettimisen aikaa. Hän lopettaa kirjeensä: … (lukee kirjeestä): "En tahdo pyytää kirjeellisesti vastaamaan, mutta jos lähetin kautta ilmoitat olevasi kotona, saavun kohta puheillesi." — Onneksi en ollut kotona.

BORGSTRÖM: Minä taisin lähetille sanoa, että sinä olet kotona.

NIINA (kauhistuen): Herra Jumala! (Huivi pois, kädet tukanlaitteissa).

BORGSTRÖM: Hän voi olla täällä tuossa tuokiossa.

NIINA juoksee ulko-ovelle, jonka lukitsee.

BORGSTRÖM (menee vasemmalle): Minä menen keittiön kautta.

NIINA: Et saa lähteä, et mitenkään.

BORGSTRÖM: Niin, niin, tietysti sinun täytyy ehtiä — (merkitsevästi) pukeutua!

NIINA: No, niin, niin, pukeutua. Enhän minä todella tässä asussa voi ottaa häntä vastaan. (Hyvin pyytävästi): Jää siis, jääthän!

BORGSTRÖM: Asianne on kahdenkeskeinen. Minä en voi missään asussa jäädä.

Sähkökello kilisee keittiössä.

NIINA (huudahtaa säpsähtäen, sitten kuiskaamalla ja suudellen
Borgströmiä poskille): Nanne, rakas, rakas, jääthän sinä, jääthän sinä!

BORGSTRÖM: Hyvä, hyvä, minä jään.

NIINA juoksee oikealle, pelokkaasti ulko-ovelle katsellen.

BORGSTRÖM järjestelee tuoleja paikoilleen.

Sähkökello kilisee uudelleen.

BORGSTRÖM kiirehtimättä, seisahdellen mennessään perälle sulkee keittiön oven, sitten aukaisee ulko-oven.

JOHANNES (vähän laihtuneena kasvoiltaan, mikä tekee piirteet terävämmiksi, silmissä entistäkin tarmokkaampi ilme, astuu ulko-ovesta eteiseen, peittää hämmästystään Borgströmin odottamattoman läsnäolon johdosta. He tervehtivät toisiaan): Oo, — Borgström! Ilmielävänä! Edelleen vain talon uskollisena ystävänä?

BORGSTRÖM: Edelleen ja — vain.

JOHANNES (päällystakin ripustamisen johdosta): Kiitos, kiitos, kyllä minä itse, — (naurahtaen): tuttuja paikkoja! (Saliin katsahdettuaan, ennen sisääntuloa, vähän oudoksuen): Kotona?

BORGSTRÖM: Kotona. Tulee aivan hetken kuluttua. (Kädenliikkeellä pyytää istumaan)

JOHANNES (jää seisomaan, katselee kummastellen huoneen muuttunutta sisustusta): En tunne tätä entiseksi. Kaikki — kaikki muuttunut aivan toiseksi. Tuo piano on melkein ainoa…

BORGSTRÖM: Olot ovat myös muuttuneet toisiksi. Hän on vuokrannut vain kaksi huonetta, tämän ja tuon.

JOHANNES: "Vuokrannut"? Onko hän myynyt tämän talonsa?

BORGSTRÖM (ihmetellen kysymystä): Mutta — onhan tietenkin. Ja jotensakin onnistuneesti.

JOHANNES: Mutta miksi entinen uhkea kalusto on vaihdettu tähän koruttomuuteen?

BORGSTRÖM: No, arvatenkin samoista aatteellisista syistä.

JOHANNES: Aatteellisista syistä? — Niina?

BORGSTRÖM: Niina. En ole nähnyt tämän maakamaran päällä toista ihmistä, joka yhtä räikeällä antaumuksella uhrautuisi aatteelle kuin Niina.

JOHANNES (katsoo Borgströmiin pitkään ja vetää suunsa ylpeään nauruun):
Anteeksi — tuo on minulle jotensakin — uutta.

BORGSTRÖM: Uutta?! Minä en voi käsittää…

JOHANNES (keskeyttäen): Mutta tietysti jos hänessä sellainen muutos todella on tapahtunut, olen minä ensimmäinen siitä iloitsemaan.

BORGSTRÖM: En parhaalla tahdollakaan voi ymmärtää, miten…

JOHANNES: Ja minä sanon vielä enemmän: se lisää onnistumisen toiveitani eräässä minulle ylen — ylen tärkeässä asiassa, jota varten olenkin nyt täällä.

BORGSTRÖM (masentuneena): Toivotan onnea!

JOHANNES (katselee jälleen ihmetellen huonetta, toivehikkaasti): Vai niin! Vai niin!

NIINA tulee oikealta, pysähtyy jonkun matkan päähän.

JOHANNES ja NIINA katselevat hetken toisiaan. BORGSTRÖM väänteleikse, tietämättä minne poistua.

JOHANNES: Olen tänään sinua jo puhutellut kirjeessäni ja toistan tervehdykseni.

NIINA: Ei ollut tilaisuutta vastata … (ojentaa kätensä, jota Johannes suutelee, sitten osoittaa istumaan): Ole niin hyvä.

JOHANNES katsahtaa Borgströmiin.

BORGSTRÖM aikoo poistua keittiöön.

NIINA (osoittaen Borgströmiä istumaan): Nanne!

Istumisesta ei tule mitään.

NIINA (Johannekselle): Vieläkö me, niinkuin viimeksi, yhä jatkamme vastakkain-seisomista?

JOHANNES naurahtaa.

He istuutuvat, Niina sohvalle, Johannes tuolille.

NIINA siirtää kädellään vasemmalla olevaa tuolia, odottaen Borgströmiä istumaan.

BORGSTRÖM (käsi suun ohella, Niinalle): Teetä!

NIINA nyykäyttää päätänsä Borgströmille.

BORGSTRÖM menee keittiöön, sulkee oven jälkeensä.

JOHANNES: Olet siis vaivautunut lukemaan pitkän kirjeeni?

NIINA: Olen lukenut, Johannes. Mutta tunnustaakseni en ole kaikkia kohtia ymmärtänyt.

JOHANNES: No niin, tavallaan olenkin jo saanut odottamattoman, ilahduttavan vastauksen pääasiaan — lyhyestä keskustelustani Borgströmin kanssa juuri äsken. — Kummastelet? Tätä muutosta koruttomuuteen päin en voi selittää muuten kuin…

NIINA: Ah, siitäkö sinä. Minä pyydän, älkäämme kajotko siihen asiaan.

JOHANNES: Mutta se on juuri pääasia, Niina hyvä. Se osoittaa minulle, että sinä et enää ole minun aatteilleni yhtä vieras kuin silloin. Ja niin on eripuraisuutemme perussyy poissa.

NIINA: Olen todella vilpittömästi surrut epäonnistumistasi Sointulassa.

JOHANNES: Minun epäonnistumisestani on varhaista puhua. Olisinko jäänyt sinne johtamaan kourallista ihmisiä, kun minun on täällä johdettava miljoonia! Kumouksellinen henki on nopeasti leviämässä. Murhia, terroristisia tekoja, joista minun aikoinani ei olisi voitu uneksiakaan! Oh, porvarit eivät aavista mihin he kansaa opettavat! Minä aion nousta tätä kaikkea vastaan! (Hän nousee jatkamaan seisoaltaan): Kalevan kansa ei saa mennä tuota vanhentunutta, iänikuista veritietä! Minä tukehdutan kätkyeeseensä sellaiset oireet. Mutta mitä voin aikaansaada pikku lehdelläni, joka ilmestyy vain kerran viikossa? Suut silmät täyteen ehditään minulle puhua, ennenkuin pääsen sanani sanomaan! Olenhan joutunut jo sosialistienkin viholliseksi. Mutta odottakaa, odottakaa! Aion nyt perustaa suuren jokapäiväisen lehden, toinen, toinen Sointula on siitä syntyvä! Mutta pankit ovat sulkeneet minulta ovensa ja ankara kiihoitus käy minua vastaan harhaanjohdetun työväestön puolelta. Aineellista tukea saadakseni on minun siis varakkaiden yksityisten joukosta löytäminen henkilöitä, jotka eivät vielä ole kaikelle aatteellisuudelle kylmenneet. Ja niin minussa on syntynyt rohkea ajatus kääntyä — sinun puolesi, Niina.

NIINA: Minun?

JOHANNES: Kun nyt sinussakin on tapahtunut suuri käänne aatteellisuuteen päin ja kun perussyy eripuraisuu-suuteemme…

NIINA: Mutta, rakas Johannes, tämä koruttomuus ei johdu ollenkaan aatteellisuudesta, vaan suorastaan köyhyyden pakosta.

JOHANNES: Köyhyyden? Borgström sanoi, että möit tämän talon jotensakin onnistuneesti?

NIINA (nousee seisaalle, tuijottaa ihmeissään Johannekseen): Etkö ole siis tähän päivään asti vielä arvannut että tuo nimetön rahalähetys Sointulaan oli minulta?

JOHANNES: Sinulta?! — Talon hinta?

NIINA: Talon hinta ja vähän muuta lisäksi.

JOHANNES: Se oli tyhmästi.

NIINA: Enhän tiennyt, että nyt sinä vuorostasi pidät yritystä tyhmyytenä.

JOHANNES: Ah, Niina, se oli tyhmyyttä vain siksi, että oli suunniteltu niin mitättömän pienessä asteikossa. Sinä et voi ymmärtää näitä asioita. Miljoonat, sanon minä, miljoonat ihmiset sisimmässään ovat kyllästyneet sotiin ja vallankumouksiin ja kaipaavat sopusointuista yhteiselämää. He ovat kuin hajoitetut lampaat. Heiltä puuttuu yhdysside. Minun lehteni on sen heille antava. Minä en ole jättänyt aatettani uuden elämänmuodon luomisesta. Minun vain täytyy, täytyy saada ensin oma äänenkannattaja. (Yhä enemmän kiihoittuen omista sanoistaan): Ja minä olen sen saava! Miksi minä elän, ellen sytyttääkseni muihin sitä tulta, joka palaa omassa rinnassani! Ellen sytyttäisi, se polttaisi minut poroksi, poroksi! Mutta minä särjen esteet tieltäni, minä kukistan vastustajani, minä otan heistä ylivallan, minä…

Seinäkello lyö viisi.

JOHANNES: Vanha kellomme! — Viisi. — Minun on lähteminen.

NIINA: Jospa tietäisit, kuinka kipeätä minun tekee, kun en voi sinua auttaa!

JOHANNES: No se ei ole niin vaarallista, Niina. Niitä on muita.

NIINA: Minäkin voisin neuvoa sinulle erään rikkaan ja kauniin lesken.

JOHANNES (leikillä): Sepä kuuluu joltakin. Mutta älä sure. Minä onnistun. Raha tulee! Mutta nyt minun täytyy lähteä. On suuri, tärkeä kansankokous. Tunnen olevani hyvissä voimissa. Tänään olen ukkosena jyrisevä!

NIINA (kätellessään Johannesta ja seuratessaan häntä eteiseen): Toivon sinulle kaikkea menestystä, Johannes.

JOHANNES (kiireellisesti vetäen ylleen päällystakkia): Älä ole enää pahoillasi tuosta. Kyllä minä pistäydyn joskus sinulle kertomassa, miten asiani edistyy. (Hymyillen huiskuttaa ovessa kättä, katoo).

NIINA (ilon ja kyynelten vaiheilla palaa eteisestä, seisahtuu, lähettää kuumia lentosuukkoja keittiön oveen päin ja sanoo hiljaa, onnesta väräjävällä äänellä): Nanne! Nanne! (Menee ikkunalle, avaa sen raolleen ja katselee alas kadulle).

BORGSTRÖM (tulee keittiöstä, kolme lasillista höyryävää teetä tarjottimella): Mitä tämä on? (Asettaa tarjottimen pöydälle, katsoo ihmeissään Niinaan).

NIINA (kääntämättä huomiota Borgströmiin): Menee, menee.

BORGSTRÖM: Saanko toivottaa onnea?

NIINÄ (katsahtaen Borgströmiin, rakkaudella): Saat, saat, Nanne. (Taas katsoen kadulle): Ajatteles, hän ei tiennyt, että minä olin lähettänyt rahat. Hän olisi tarvinnut ne uuteen lehteen.

BORGSTRÖM: Se oli todellakin odottamatonta: ei saanut sinulta ja sittenkin kosi sinua!

NIINA (tulee ikkunalta, pilaan valmiina): No ei ihan vielä, mutta hän lupasi käydä toisten.

BORGSTRÖM (huokaa vapautuneesti): Niina parka, luulen kyllä, että saat odottaa. Olisit kai suostunut, jos olisi kosinut. — Käsi sydämellä, Niina!

NIINA (käsi sydämellä, totisena, hiljaa): Olisin.

BORGSTRÖM (masentuneena): Rakkaudestako?

NIINA: En, vaan — uskollisuudesta. Mitä tulisi, ellei olisi uskollisuutta? Ei ainoastaan Sointulasta, vaan koko maailmasta? (Taas pilalla): Mutta hän ei kosinut eikä tule milloinkaan kosimaan. Mitä sinä oikein ajattelet hänestä?

BORGSTRÖM (kiihkeän voimakkaasti ja kovaäänisesti): Semmoisestako miehestä, joka … joka … tulee ja joka lähtee, kun ei saa rahaa…

NIINA: Nanne, Nanne, käsi sydämelle.

BORGSTRÖM: Oh, mitä minun pitää taas…!

NIINA: Sano vaan mimmoisesta miehestä.

BORGSTRÖM (nöyrtyen jälleen hiljaiseksi): Hän on pohjaltaan jalo mies. Hän ei ole koskaan tavoittanut rahaa muuta kuin palvellakseen aatettaan. Mutta…

NIINA: Mutta?

BORGSTRÖM: Ei, ei, en minä mitään. Mutta hän vain ei ole meidän tyyppimme. (Vaivaloisesti valiten sanojaan): Hänelle on rakkaus toisarvoinen asia. Väli toisen ihmisen kanssa ei ole hänelle korkeinta. Aate ikäänkuin pilaa häntä, no estää häntä, estää tunnustelemasta asioita tarpeellisen syvältä, eli ymmärtämästä mitä sopusointu ihmisten välillä oikeastaan on.

NIINA: Toisin sanoen, sinun mielestäsi hän ei siis voi onnistua minkään uuden Sointulan luomisessa?

BORGSTRÖM: Tietysti minun pitää puhua totta, mutta käsi sydämellä en voi myöskään pahoittaa sinun mieltäsi.

NIINA (tullen Borgströmiä lähelle ja hermostuneesti leikkien hänen sormillaan, levottoman huolestuneena): Katsos, minä en oikeastaan tarkoittanut semmoista onnistumista, josta sinä puhut, en sitä "semmoista" … vaan että hän itse vain yleensä saavuttaa tarkoituksensa ja tulee tyytyväiseksi… Näetkös, (yhteen ääneen toistaen Johanneksen sanoja): "kumouksellinen henki leviää arveluttavasti työväestön keskuudessa" ja että hän ne kukistaa ja noin … semmoista minä tarkoitan. Sanalla sanoen, että hän yleensä saa lehtensä perustetuksi, luuletko?

BORGSTRÖM (huokaisten): Ah, Niina. Nyt sanon sinulle jotakin, josta en aio missään, en missään tapauksessa perääntyä. Minä autan häntä. Minä annan hänelle rahani. Ja perustakoon hän lehtensä.

NIINA (innostuneena, onnellisena): Nanne!

BORGSTRÖM (murheellisena): Kuinka pohjaton onni kuvastuu sinun kasvoillasi! (Kääntyy poispäin).

NIINA (liikutettuna): Sinä rakas, rakas ihminen!

BORGSTRÖM (tarmokkaan ankarasti): Rakas?! Kumpi on sinulle rakas, hänkö vai minä? Kumpi?

NIINA: Sinä et ainakaan ole muuta kuin tyhmä. Etkö sinä ymmärrä, että jos hän onnistuu, niin minä olen vapaa — (huutavalla voitonriemulla): vapaa — vapaa! (Liikutettuna, hiljaa): Ja voin todella antautua — sinulle…

BORGSTRÖM (hämmästyksen ja onnen lyömänä): Niina!

NIINA (pidättäytyen antautumasta): Voi että ihmisen pitääkin olla niin heikko, ettei jaksa odottaa!

BORGSTRÖM: Kun tämän tiedän, odotan vaikka kaksikymmentä vuotta!

NIINA: En minä sinusta. Voihan olla, että … että minä olen heikko.

BORGSTRÖM: Niina! Hän onnistuu! Hän onnistuu! Hänestä on tuleva maansa profeetta!

NIINA: En todella ole sinua vielä kiittänyt suuresta uhrauksestasi. (Tahtoo kiittääkseen ottaa Borgströmiä kaulasta, mutta ei voi olla antautumatta rakkautensa valtaan): Nanne!

BORGSTRÖM (syleillen häntä): Niina, sinä olet minun!

NIINA: Sinun! Sinun!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SOINTULA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SOINTULA

- HENKILÖT.

- ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE