Suokukka
Date: 2026-06-14T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Suokukka

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Suokukka

Author: Ferenc Herczeg

Release date: June 14, 2026 [eBook #78867]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1923

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78867

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SUOKUKKA ***

language: Finnish

SUOKUKKA

Kirj.

Ferenc Herczeg

Suomennos

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1923.

1.

»Viisi minuuttia vailla yhdeksän!»

Herra professori — tai niinkuin hän mieluummin halusi itseään nimitettävän: herra neuvos — katsoi hermostuneesti kulmikkaan, nähtävästi muinaissaksalaista tyyliä olevan ruokasalin kaappikelloa. Hänen ryppyiset pienet koronkiskurikasvonsa saivat äkäisen ilmeen.

»Viisi minuuttia vailla yhdeksän!»

Hänen vaimonsakin oli tavallisesti aina tuskallisenhermostuneen näköinen kuin pelkäisi hän alati kohtalon uhkaavaa iskua. Mutta silmätessään nyt ristiinpannuin käsin mieheensä hän muistutti täydellisesti jonkin kyläkirkon kärsivää jumalanäitiä. Hän näytti vain paljon kuihtuneemmalta.

Hänen tyttärensä Adele istui ikkunakomerossa ja katsoi äänettömänä, uhmaavan liikkumattomana, itkuansa pidätellen ulos Andrassy-kadulle. Huoneessa vallitsi, hieman kulunutta sanontatapaa käyttääksemme, tuo tyven, joka käy myrskyn edellä.

Äänetön perhekohtaus juontui siitä hirveästä tosiasiasta, että Adelen sulhanen myöhästyi illalliselta. Professori tahtoi epäsäännöllisestä nuoresta miehestä välittämättä — tai pikemmin ehkä päinvastoin — illallisen alettavaksi täsmälleen kello yhdeksän; naiset sitävastoin arvelivat, ettei munuaispaistille ollut vahingoksi, jos se vielä jonkun aikaa olikin paistumassa. Hetkisen koettivat he arasti ja varovaisesti suostutella tyranniaan, sillä he näkivät hänen taas saavan tavanmukaisen raivokohtauksensa.

»Epäsäännöllinen, huolimaton ihminen! Vailla periaatteita!»

Tämä tarkoitti poissaolevaa sulhasmiestä. Epäsäännöllinen ihminen — se oli Mihályin talossa raskain syytös, joka jotakuta vastaan voitiin esittää. Jos Adelelle olisi sanottu, että hänen sulhasensa oli »hevoshuijari», niin olisi hän sen kestänyt paljon helpommin. Järjestystä pikkumaisuuteen saakka, järjestystä fanatismiin saakka — sitä tässä talossa vaadittiin.

Täynnä raivoisaa vahingoniloa käveli professori ruokasalissa edes takaisin. Hän suorastaan pelkäsi, että hänen tuleva vävypoikansa voisi vielä tulla illalliselle ennen kello yhdeksää.

Nyt se ei enää ollut mahdollista. Kello oli yhdeksän!

»Illallinen!» huusi tyranni peloittavalla äänellä.

»Mutta isä!» pyysi Adele.

»Illallinen!» tiuskaisi professori luoden vaimoonsa musertavan katseen.
Nyt hän oli tosiaan äkäinen.

Vaimo puristi käsillään päätään ja riensi keittiöön. Adele hypisteli kiihtyneenä ja katkeroituneena pöytäliinaa. Mutta professori istuutui pöytään, sitoi ruokaliinan kaulaansa ja odotti — väijyvin katsein ja pitkin alahuulin kuin nälkäinen petokala.

Professori, muutoin sangen maineikas oppinut, oli toraisa ja kiukkuinen silloinkin, kun hän ei ollut nälissään. Perhe vapisi hänen edessään ja samoin hänen maksuttomat potilaansakin klinikassa — jotka pelkäsivät niin hyvin hänen kirurgisia murha-aseitaan kuin hänen tavatonta töykeyttään. Vain hänen virkatoverinsa eivät ottaneet häntä vakavasti — eivätkä luennoillakävijät, nuo irvokkaat medisiinarit, jotka luennon aikana huvikseen pommittivat paperikuulilla hänen nenäänsä ja joskus kaikuvilla hohotuksilla säestivät hänen selityksiään. Väittivätpä he täyttä totta, ettei suuren oppineen lääketieteellinen taito ollut suurempi kuin tavallisen kylänparturin.

Kerran, kauan sitten kadonneina aikoina, jolloin uuden sivistysvaltion perustamiseen tarvittava tieteellinen miehistö oli haalittava kokoon, mistä sitä vain saatavissa oli, tehtiin Mihályistäkin, jolla oli eläimellisellä uutteruudella kerätty kokoelma kuivatutta kasveja kuuluisuus. Tämä ei kuitenkaan estänyt hänen perhettänsä, joka muutoin järkkymättömästi uskoi isän kaikkitietoon, parantamasta nuhakuumetta kokeneiden pesueukkojen kotireseptin mukaan.

Illallinen tuotiin siis pöytään.

Naiset siihen tuskin koskivat, mutta professori sitävastoin syöksyi suden suin ruokiin käsiksi ja mausti yksityiset lajit huomautuksilla, jotka osoittivat niinhyvin erinomaista asianymmärtämystä kuin suurta ilkeyttä. Vaikka hän ei lääketieteellisestä kemiasta paljoa ymmärtänytkään, niin oli kuitenkin keittiökemia alusta alkaen ollut hänen omaa alaansa.

Kun jälkiruoka tuotiin pöytään, pysähtyivät kovaa vauhtia saapuneet ajoneuvot ikkunan alle. Kaksi minuuttia myöhemmin astui sulhanen, János Jurisics, ruokasaliin.

Hän oli hartiakas, kookas, ylhäisryhtinen nuori mies. Iloisen levollisena hän tuli sisään, kumarsi siron keveästi vanhoille ja vei hieman vastahakoisen morsiamensa käden hymyillen huulilleen.

Hänen kysyvä ilmeensä aiheutui morsiamen punaisista kasvoista. Kun hänen katseensa liukui illallisjäännösten yli ja sitten kohtasi professorin raivoa uhkuvan silmäparin, ymmärsi hän yht'äkkiä, mitä oli tapahtunut. Hänen ruskeille kasvoilleen levisi hieno hymy, jossa oli rahtunen ironiaa ja paljon vilpitöntä iloisuutta.

»Pyydän myöhästymistäni anteeksi», sanoi hän huolettoman kohteliaasti.
»Tapasin erään hyvän ystävän, jonka kanssa jäin hiukan juttelemaan —»

Vähän juttelua siis — siinä koko hänen anteeksipyyntönsä.

Adele painoi surullisena päänsä alas, mutta professori veti kulmikkaan kallonsa hartioiden väliin kuin hyppäykseen kyyristyvä susi. Hän pysyi kuitenkin ääneti. Tämä nuori herrasmies, joka ei oikeastaan mitään tietänyt eikä maailmassa mitään merkinnyt, käyttäytyi niin varmasti ja harkitusti, että se vaikutti itse kuuluisaan professoriinkin.

Adele loi myöhemmin rukoilevan katseen äitiinsä. Tämä katse sanoi:
Emmeköhän kuitenkin anna hänelle hiukan illallista?

Äiti ymmärsi sen ja katsahti salavihkaa puolisoonsa. Tämä nojasi oikeaan käteensä ja tuijotti eteensä kuin vatsansa täyteen ahminut hauki. Hän sulatti ateriaansa ja silloin oli jälleen vaarallista kiihdyttää häntä.

Adele tunsi vihdoin täytyvänsä keskeyttää hermostuttavan äänettömyyden.

»Miksi frakissa?» kysyi hän tuskallisella äänellä sulhaseltaan.

»Aion mennä klubiin. Siellä kuuluu tänä yönä olevan tekeillä jotakin.»

Professorin puolelta kuului kiukkuinen murahdus, joka näytti sanovan: »Katsokaas vain! Tuosta nuoresta nollasta voi vasta minun tyttäreni rahojen avulla tulla numero, ja hän menee kuitenkin klubiin illastamaan. Syö siellä jäniksenpaistia, hummeria, juo burgundia, ehkäpä samppanjaakin —»

Professori unohti tällä hetkellä, että hän oli sallinut tyttärensä kihlautua tämän nollan kanssa juuri sentähden, että tämän nollan tapana oli syödä klubissa illallista.

Hän murisi vielä jotakin, nousi pöydästä ja asettui lepäämään ruokasalin sohvalle.

Hetken aikaa hän käänteli ja väänteli itseään ja vaipui sitten syvään uneen. Sekin kuului talon järjestykseen. Terveydellisistä syistä hän meni nimittäin levolle vasta kahden tunnin kuluttua illallisesta, mutta kuorsasi siihen asti suu auki sohvalla. Hän väitti, ettei hän sohvassa ollessaan nukkunut vaan kuunteli tarkkaavaisesti muiden keskustelua. Sentähden hän myös mitä tiukimmin vaati, että kaikkien piti jäädä huoneeseen.

Rouva Mihályi rupesi hiljaa puuhailemaan pöydän luona ja nuoret vetäytyivät ikkunakomeroon. Jurisics koetti saada käyntiin arkipäiväisen keskustelun, mutta hänen yrityksensä meni myttyyn tytön itsepintaisen vaikenemisen takia. Adele nojasi taaksepäin ja tuijotti suljetuin suin ja painunein silmäluomin eteensä.

Jurisics tunsi vaistomaisesti, että tytön ajatukset koskivat häntä ja että nämä ajatukset olivat hyvän katkeria.

»Oletteko vihainen minulle?» kysyi hän äkkiä ja tarttui morsiamensa käteen.

Tyttö pudisti päätään ja pani väristen kädet ristiin rinnalleen.

»Mikä teitä sitten vaivaa?»

»Ei mikään!» kuiskattiin vastaukseksi.

»Sekö, että olen muutamia minuutteja myöhästynyt? Kannattaako nyt siitä puhuakaan?»

Hempeämielinen, surullinen katse oli Adelen ainoa vastaus. Tyttö oli itsepintaisesti vaiti ja hänen kasvoistaan näkyi, että hän oli loukkaantunut.

Nuori mies istui vielä noin puoli tuntia ylen kuumassa huoneessa ja kuunteli tarkkaavaisesti kellon tikatusta ja vanhan professorin kuorsaamista. Vuorotellen katseli hän milloin Adelea, milloin tämän äitiä. Adele vältti tarkoin luomasta katsettaan häneen; tytön kasvoilla oli surumielisen kieltäytymisen ilme. Äiti sitävastoin loi ruokaliinoja kokoonkääriessään sulhaseen vihaisia silmäyksiä, jotka saivat hänet muistuttamaan kiihtynyttä kanaa.

Jurisics pureskeli vielä hetkisen huuliaan, sitten hän nousi äkkiä. Polttavan kuuma verilaine oli hulmahtanut hänen sydämestään hänen päähänsä. — Hänelle olisi tehnyt sanomattoman hyvää, jos hän nyrkiniskulla olisi voinut särkeä ikkunan ja päästää kylmää talvi-ilmaa sisälle tämän huoneen sietämättömän poroporvarilliseen ahtauteen.

»Lähdettekö jo?» kysyi tyttö nousten hänkin.

»Lähden!»

Morsian ei pidättänyt häntä. Jättäessään Adelelle hyvästi hän sanoi äkkiä: »Adele, seuratkaa minua hetkiseksi eteiseen!»

Tyttö vitkasteli.

»Tulkaa, pyydän!»

Pyyntö kuulosti lujalta kuin käsky. Äiti loi pelästyneen kanan silmäyksen tyttäreen, mutta Adele rauhoitti huolestunutta äitiään kietaisemalla virkatun hartiahuivin olkapäilleen.

»Onko teillä jotakin sanottavaa minulle?» kysyi hän hämillään, kun he seisoivat eteisessä vastatusten.

»Haluan saada välimme selväksi. — Onko minussa jotakin moitittavaa? Sanokaa mitä se on! Näin ei voi jatkua! — Kohtelette minua milloin kylmästi, milloin suorastaan vihamielisesti. Minkätähden? Itselläni ei ole siitä aavistustakaan. Monasti luulen sen arvaavani, mutta mitään varmuutta en voi saada, sillä tehän ette suostu sanomaan minulle —»

Hän puhui aluksi rauhallisesti ja hiljaa, jottei kuuluisi sisälle huoneeseen, mutta pian hän unohti itsensä ja jatkoi kovemmalla äänellä: »Olette talossanne antaneet minulle miltei alentavan osan, vaikka teidän pitäisi tietää, ettei minulla sen näyttelemiseen ole mitään taipumuksia. Nykyisin olen saanut havaita, että isänne kunnioittaa minua vihallaan. Syytä siihen en tunne, mutta olen joka kerta pannut merkille, että jo pelkkä minun tuloni vaikuttaa häneen ärsyttävästi −»

Tässä tyttö puuttui puheeseen: »Erehdytte — isä ei ole enää mikään nuori mies ja hänellä on tottumuksensa, joita täytyy ottaa huomioon!»

(Tämä oli se perustuslaillinen sanamuoto, johon naiset Mihályin talossa pukivat jokaisen professorin oikun. Isä ei ole enää mikään nuori mies —)

»En välittäisi vanhan herran omituisuuksista suuriakaan, jos tietäisin voivani luottaa teihin. Mutta juuri siinä suhteessa olen umpisokea. Aavistan vain, ettette minua rakasta.»

Tytön kasvot ilmaisivat syvää loukkaantumusta. Nuori mies jatkoi: »On muutoin mahdollista, että meillä kummallakin on eri käsitys rakkaudesta. Olennolle, jota rakastan, voin antaa anteeksi vaikka murhan, saati sitten mitättömän muodollisen virheen. Ei, Adele, ette rakasta minua! Miksi ette ole suora? Meidän täytyy ehdottomasti päästä toisistamme selville. Aika voi tulla, jolloin vaadin teitä valitsemaan vanhempienne ja minun välillä! Sanokaa sana vain: Voinko luottaa teihin?»

Jurisics katsoi tyttöön yhä kiihtyneemmin. Vaikka hän oli Adelea oikeastaan tämän myötäjäisten takia lähestynyt, tunsi hän jo kuitenkin nykyisessä tilassaan paljoa enemmän intohimoa kuin mitä tytön laimea mieli saattoi ymmärtää ja sulattaa. Mutta sen hän samalla tiesi, että tyttö oli omasta tahdostaan ja taipumuksestaan valinnut hänet.

Adelen tuskallinen sulkeutuneisuus kiihdytti vieläkin enemmän hänen sulhastaan. Jurisics tunsi vastustamatonta halua murtaa hänen sydämensä jääkuoren. Äkkiä hän tempasi tytön syliinsä ja alkoi häntä tulisesti suudella.

»Sano — rakastatko minua?»

Tyttö esteli kauhistuneena.

»János! Mitä teette?»

Rouva Mihályi, joka jo kauan oli pelännyt Adelen vilustuttavan itsensä lämmittämättömässä eteisessä, avasi tällä hetkellä oven.

»Adele!»

Jurisicsin oli pakko laskea tyttö irti.

»Hyvää yötä!» sanoi hän ojentaen morsiamelleen kätensä.

Kauemmin kuin oli tarpeellista piti hän tytön kättä omassaan; mutta paljonsanovaa kädenpuristusta, joka olisi sovittanut menneisyyden ja rohkaissut hänen tulevaisuuden tuumiaan, hän odotti turhaan.

Seisoessaan pimeällä kadulla häntä pohjimmaltaan harmitti, mutta siitä huolimatta hänen täytyi nauraa. Hän tunsi joutuneensa häpeään. Miten hän olikaan voinut koettaa äkkirynnäköllä valloittaa tätä pikku poroporvaritarta ja yllyttää häntä hänen vanhempiansa vastaan?

Hän mietiskeli, miten hänen nyt tämän tapahtuman jälkeen oli meneteltävä. Joka tapauksessa hän aikoi valita mukavimman tien, s.o. antaa kaiken mennä vanhaa latuaan. Jotakin siitä täytyi tulla — elleikään avioliittoa.

Hän pyrki klubitalolle, ja kun lähin ajuriasema oli tyhjä, jatkoi hän matkaansa jalkaisin.

Oktogonaukiolta keskikaupungille vievä autio katu elostui. Hän kohtasi joukottain teatterista tulijoita, jotka arvostelevasti näkemästään kappaleesta keskustellen riensivät oopperatalolta kotia.

Pari sataa askelta kuljettuaan hän tapasi ryhmän, jossa oli kaksi herraa ja yksi nainen. Nainen oli pienikokoinen, pitkään viittaan ja valkeaan silkkiliinaan verhottu. Hänellä oli käsi kummankin herran kainalossa ja kaikki kolme näyttivät olevan iloisella tuulella, sillä he pysähtyivät tuon tuostakin ja nauroivat ääneen.

»Kas vain, Jurisics!» huudahti nyt pienempi herroista.

»Iltaa, Gróthy!» vastasi Jurisics.

Valkoiseen pitsiliinaan verhottu nainen lakkasi nauramasta ja katseli uteliaasti Jurisicsia. Mutta kun hänen Gróthy-niminen saattajansa näki puhuttelemansa henkilön tyynesti jatkavan matkaansa, niin hän ojensi naiselle kätensä hyvästiksi, riensi Jurisicsin jälkeen ja tarttui hänen käsivarteensa.

»Palvelijasi, veliseni! Olipa hyvä, että tapasimme. Minulta säästyi siten saattomatka.»

»Kuka tuo nainen on?»

»Kaunis rouva, ei muuta», selitti Gróthy. »Sen ohella erään pikku virkamiehen puoliso. Kolmas oli hänen miehensä.»

»Lähenteletkö sinä tuota rouvaa?»

»En mitenkään. Aivan päinvastoin. Hän ja hänen miehensä pitävät minusta kiinni kynsin hampain. He vainoavat minua alinomaa kutsuillaan. Mutta niin pian kuin rupean puhumaan rouvalle vakavasti, nauraa hän minulle vasten kasvoja ja kertoo kaiken puolisolleen, joka myöskin nauraa. En tiedä, mitä nämä ihmiset minusta ajattelevat. He eivät näytä suhtautuvan minuun vakavasti.

Pikku Gróthy oli hieman äkeissään mutta ei kuitenkaan varsin pahalla tuulella. Pikku Gróthyn oikea nimi oli »Szentgróthy», mutta hänen lähin seurapiirinsä piti kuitenkin puolta hänen nimestään täysin riittävänä. Kaupungissa tunsi hänet jokainen lapsi. Lyhytliepeisessä frakissaan, smokissaan tai Frans Josefin-nutussaan, kaula korkean paidankauluksen peittämänä, kukka napinlävessä ja kiiltävä monokkeli silmässä saattoi hänet kohdata kaikkialla, missä ammattimaisesti ikävystyneitä ihmisiä oli koossa.

Hänellä oli hyvännimisen ja hyvän kasvatuksen saaneen miehen maine, mutta pienen kokonsa ja taipuisan käytöksensä takia häntä yleisesti pidettiin vain eräänlaisena varamiehenä. Korttipöydässä hän oli varapelaaja, kaksintaisteluissa varatodistaja, naisten parissa varakavaljeeri, tyttöjen parissa varatanssija. Vaikka hän kaikkiin näihin tehtäviin oli yhtä sopiva ja ehkäpä sopivampikin kuin monet hänen ystävistään, joita pidettiin täysinä miehinä, osasi hän kuitenkin kaikissa tiloissa säilyttää niin hilpeän filosofisen mielen, että hän itsealotteisesti vetäytyi syrjään, niin pian kuin hän huomasi, että oikean miehen saapuminen teki hänen varamiehen toimintansa tarpeettomaksi.

Szentgróthyn suhde Jurisicsiin oli enemmän kuin pelkkää ystävyyttä. Se muistutti sitä haaveellista ihannointia, jota koulutyttö osoittaa rakkaimmalle romaanisankarilleen.

Eräissä naamiaisissa pelasti Jurisics hänet, kerran erään mustasukkaisen puolison tai ihailijan käsistä ja tyrehdytti seuraavana päivänä sapeliniskulla häväistysjutun, jonka Szentgróthy liiallisessa innossaan ja taitamattomuudessaan oli aiheuttanut. Siitä hetkestä alkaen oli Szentgróthy suorastaan hempeätunteisesti kiintynyt Jurisicsiin.

Tämä kiintymys tuli näkyviin pääasiallisesti siten, että Gróthy päivittäin lojui pari tuntia ystävänsä nuorenmiehen-asunnon mukavalla sohvalla, joi Jurisicsin liköörejä ja poltteli hänen savukkeitaan. Vastapalvelukseksi hän toimitti Jurisicsille vaakunalla koristettuja nuuskarasioita, julisti äänekkäästi ja suoraan pitävänsä Jurisicsia maan ensimmäisenä ritarina, ja selitti »vähintään käsittämättömäksi» sen rouvan maun, joka ei heti ensi näkemältä kuolettavasti rakastunut hänen ystäväänsä.

Jurisics piti omalla tavallaan intomielisestä ystävästään. Kun hän jo kauan oli tietänyt, että Szentgróthy voitti hänet itsensäkin kevytmielisyydessä ja suurista tuloistaan huolimatta usein joutui epätoivoisiin rahapuliin, alkoi hän eräällä tavalla pitää huolta toverinsa asioista. Jo useita kertoja oli hän käyttänyt omia rahojaan ja luottoaan pelastaakseen »lapsen», niinkuin hän Szentgróthyä nimitti, koronkiskurien kynsistä.

Ystävykset jatkoivat nyt käsikynkkää matkaansa.

»Mennään jonnekin, Jancsi!» ehdotti Szentgróthy.

Jonnekin — se oli samaa kuin johonkin huvittelupaikkaan.

»Menen klubiin syömään.»

»Jatketaanko siellä taistelua tänään?» tiedusteli Szentgróthy innokkaasti.

Hän tarkoitti uhkapeliä, jota erään maaseudulta saapuneen magnaatin kunniaksi jo viikon päivät oli pelattu.

»Minä olen korvauserän velkaa», vastasi Jurisics välinpitämättömästi.

Hetkisen he astuivat ääneti vierekkäin, kunnes Szentgróthy poikkesi uuteen aiheeseen.

»Apropos — miksi olet jättänyt hänet tänään niin aikaiseen?»

(Tällä hän tarkoitti koko Mihályin perhettä.)

»Olen toistaiseksi saanut perin pohjin tarpeekseni heidän seurastaan», sanoi Jurisics harmistuneesti. »He olivat taaskin kerrassaan sietämättömiä.»

»Adelekin?»

»Hän ja vanhukset. Adele loi minuun moittivia katseita kuin kuoleva kauris metsästäjään — etten käyttäisi muuta vertausta. Minulla ei tietysti ole aavistustakaan syystä.»

»Nähtävästi sinusta on juoruttu jotakin.»

»Sitä itsekin ajattelin. Ehkä he ovat saaneet kuulla, että pelaan taas. Ukosta välittäisin muutoin vähät. Kiukkuinen narri, jonka kanssa en tulisi toimeen, vaikka en pelaisikaan. Vävypoika, joka on lihaa ja verta, ei merkitse hänelle mitään; hän tarvitsee automaatin, jonka koneiston avain on hänen taskussaan. Automaatin, joka toimii sekunnilleen, tulee ja menee, nyökkää päällään, juo vedellä sekotettua viiniä ja suutelee Adelea kädelle. Ja sinähän hyvin tiedät, ettei minulla ole hivenen vertaa automaattisia taipumuksia!»

»Näen jo hengessäni, että eräänä päivänä jätät heidät Herran huomaan!»

Jurisics hymyili katkerasti.

»Päinvastoin: he antavat minulle lähtöpassin.»

Szentgróthy pysähtyi hämmästyneenä.

»Mikäs sinua vaivaa?»

»Ei mikään. Jos tämä kihlaus purkautuu, niin olen hukassa. — Tunnet elämäntapani. Isäni on magnaattihuoneen jäsen, lukuisien ritarimerkkien omistaja j.n.e., j.n.e., mutta hänen omaisuutensa on hänen povitaskussaan. Pankinjohtajana (luullakseni hän semmoinen on) saa hän tietysti runsaan palkan, mutta se riittää vain nipin napin hänelle ja minulle; joka kuukausi panemme rahat menemään viimeistä helleriä myöten. Lisäksi minulla on koko joukko velkoja. Ei paljoa, kaiken kaikkiaan noin kolme- tai neljäkymmentätuhatta guldenia — kuorma, jonka minä rikkaan Mihályin sulhasena voin varsin helposti kantaa. Mutta entä jos kihlaus tänään tai huomenna purkautuu? Tunnethan juutalaisen!!»

Heidän askeleensa hidastuivat yhä enemmän. Nyt he pysähtyivät.

»Siitähän voi tulla kerrassaan kaistapäiseksi!» mutisi Szentgróthy.

»Hänen vanhempiansa en voi enää ottaa lukuun», jatkoi Jurisics. »Aluksi heihin vaikutti isäni nimi, mutta nyt on sekin tehonsa menettänyt; he ovat siihen jo liiaksi tottuneet. Ukko Mihályi vihaa minua synkeästi. Ellei häntä skandaalin pelko estäisi, saattaisi hän hyvinkin vaikka huomenna lyödä talonsa oven kiinni nenäni edessä. Minä luulen, että hän kerää musertavaa todistusaineistoa minua vastaan, ja silloin ei hänen tarvitse pelätä skandaaliakaan.»

»Ja nuorta, hyväsukuista reipasta miestä vastaan on niin helppo löytää moisia todistuksia», huomautti Szentgróthy.

»Yksi toivo minulla vielä on: tyttö. Jos vain hänet voin saada täysin puolelleni, niin suoriudun silloin helposti vanhuksistakin —»

Szentgróthy hieroi riemuiten otsaansa.

»No sepä tietenkin! Tyttö!»

Sitten hän tarttui äkkiä ystävänsä käsivarteen.

»Rakastatko häntä?»

Jurisics puhkesi hiljaiseen nauruun.

»Sinä teet joskus niin yksinkertaisia kysymyksiä!» Szentgróthy yhtyi ystävänsä nauruun.

»Älähän pahastu! Tarkoitan vain sitä, mitä sillä yhdeksännellätoista vuosisalla tavallisesti tarkoitetaan. Onhan hän muutoin sangen sievä ja hänen olemuksessaan on jotakin kylmää sulkeutuneisuutta, joka muistuttaa minusta jäähdytettyä samppanjaa —»

»Tarkoitat ehkä: jäähdytettyä limonaadia.»

»Kysyin sinulta rakastatko häntä, koska naisen hullaantumiseen on vanhan kokemuksen mukaan varmin keino, että ensin itse hullaantuu häneen. Kylmäverisyydestä ei sellaisissa tapauksissa ole mitään hyötyä. Se on tehoisa vasta sitten, kun saavutetun aseman säilyttäminen on kysymyksessä. Kaikki vallankumoukselliset ovat olleet sangviinikkoja, imperaattorit sitävastoin flegmaatikkoja.»

»Miten yllättäviä huomioita oletkaan tehnyt!» huomautti Jurisics hieman ivallisesti. »Tunnustan muutoin, ettei tyttö ole minulle mitenkään vastenmielinen. Hän on sievä, sävyisä ja itsekäs. Hänestä tulee kerta kelpo pikku rouva, joka vetää puolisonsa itsekkyytensä ahtaaseen piiriin ja jonka toivomukset eivät ulotu keittiön ja lastenkamarin seiniä pitemmälle.»

»Siis tosiaan vain limonaadia?»

»Jotakin sen tapaista. Mutta joka tapauksessa kyllin hyvä minulle.
Samppanjaahan voi saada kodin ulkopuolelta!»

He kävelivät hitaasti eteenpäin. Szentgróthy katsoi hajamielisenä kelloaan.

»Ei vielä edes yhtätoista! Sinun pelieräsi alkaa sitäpaitsi vasta kahden jälkeen, voimme siis mennä vielä istumaan jonnekin. Tule nyt, Jancsi! Esimerkiksi 'Naurukyyhkyseen'. — Jokunen sievä tyttö on siellä aina laulajattarien joukossa. Jessikin tulee tavallisesti sinne —»

»Laulajattarien jäljessäkö juoksemaan? Se tässä minulta nyt vielä puuttuisi!» huomautti Jurisics.

»Olet oikeassa — parempi että menen yksin. Keskiyön jälkeen tapaamme siis klubissa. Et ole kai Jessiä koskaan ennen nähnyt, vai mitä?»

He ojensivat katujen risteyksessä toisilleen kätensä.

»Kuka sitten sen niminen nainen on?» kysyi vielä Jurisics.

Szentgróthy päästi hiljaisen vihellyksen.

»Etkö ole vielä mitään hänestä kuullut? Ei sitä niin vain käden käänteessä voi kertoa. — Hän on eräs kukkaistyttö —»

»Nyt tiedän jo kaiken.»

»Et tiedä mitään! Jessi on ihmeellinen, arvoituksellinen olento. Noin pari kuukautta sitten ilmestyi hän tänne pääkaupunkiin. Kukaan ei tiedä mistä hän tuli. Äkkiä nähtiin hänen kukkakori käsivarrellaan astelevan tupakansavun täyttämien salien halki, kaunista vartaloaan keinutellen ja häikäisevän valkeita hampaitaan näytellen. Jos joku häntä miellyttää, niin pistää hän kukan sen napinläpeen. Rahaa hän ei halua siitä. Hän ottaa vastaan seteleitä, mutta ei huoli pikku rahoista. Tiedät, etten ole mikään typerys, ja kuitenkin minun täytyy tunnustaa, että hän tekee minuun vaikutuksen kuin olisi hän joku ruhtinatar, joka pelkästä seikkailuhalusta käy pelihelveteissä. Asento ja asu ovat ruhtinattaren. Kummimman unohdin mainita: Jessi on luoksepääsemätön!»

»Sinullekin?» kysyi Jurisics hiukan pahanilkisesti.

»Jokaiselle. Ja koko nuori herrasmaailma on lakkaamatta hänen kintereillään —»

»Huomenna puhumme tästä enemmän», sanoi Jurisics, jota ystävän sanavuolaus alkoi ikävystyttää.

2.

Szentgróthy ohjasi kulkunsa »Naurukyyhkysen» ravintolaa kohden, mutta Jurisics poikkesi bulevaardia välttääkseen eräälle kapealle sivukadulle. Se on päivät pitkään aivan autio, mutta öisin kirkkaasti valaistu ja meluavaa iloilua täynnä. Kahviloita ja tanssisaleja on joka puolella. Yhtämittaa aukenevista ja sulkeutuvista lasiovista tunkeutuu ulos kadulle cymbaalinsoitto ja hillittömän ilon melske.

Juuri kun Jurisics oli mennyt erään tuollaisen tupakansavun ja melun täyttämän kapakan punaisen lyhdyn ohitse, kuuli hän takanaan lasioven helinää ja kiukkuisen huudon, minkä jälkeen ihmisruumis mätkähti kivitetylle jalkakäytävälle.

»Se poika sai hyvän potkaisun», totesi Jurisics edes taakseen katsahtamatta; hänen hermonsa kestivät helposti moisia kohtauksia.

Sitten hän kuuli takanaan keveitä, pikaisia askeleita ja hiljaista vaatteiden kahinaa, minkä jälkeen joku, millään tavalla näin tuttavallista lähentelyä valmistelematta, tarttui hänen käsivarteensa ja puristautui siihen kiinni. Orvokintuoksuinen, juoksusta hengästynyt solakka naisolento astui hetkisen samassa tahdissa äänettömänä hänen rinnallaan.

Jurisics aikoi ensin vaistomaisesti lykätä hänet luotaan, mutta sitten tuli Jessi äkkiä hänen mieleensä, ja tietämättä miksi, hän nyökkäsi naiselle myöntyväisesti. Tuntemattoman täytyi olla tuo Jessi, josta Szentgróthy oli niin paljon puhunut.

»Tämähän on kuin satua», ajatteli Jurisics itsekseen.

Tytön hampaat välkkyivät kuin elfenluu hänen iloisesti hymyillessään. Tuntuvasta kylmyydestä huolimatta hän oli avopäin. Hänen kaulaansa kaarsi valkoinen, hieno turkiskaulus; hansikoidussa oikeassa kädessä oli pieni kori.

Hetkistä myöhemmin sai Jurisics, joka oli riittävästi perehtynyt suurkaupungin yöelämän pikku salaisuuksiin, aavistuksen, mitä sattumaa hän sai kiittää tytön tuttavuudesta. Poliisi seurasi heidän kintereillään. Kun nuori mies vihdoin kärsimättömänä pää pystyssä kääntyi vainoojaa vastaan, poikkesi tämä hiukkasen vitkasteltuaan eräälle sivukadulle ja jätti parin rauhaan.

»Onko hän ahdistanut teitä?» kysyi Jurisics tytöltä.

»Oh, tuo Csampor on jo viikkokausia ollut kantapäilläni. En voi enää mennä minnekään hänen tunkematta inhoittavia kasvojaan minua liki. Huomattuaan, ettei hyvistä sanoista ole apua, koettaa hän nyt virka-asemansa mahdilla kesyttää minua.»

»Miksi kiertelette sitten tähän aikaan yksinänne täällä?» kysyi
Jurisics.

»Olihan Fritzi kuten tavallisesti mukanani. Mutta tuskin olimme astuneet erääseen kahvilaan, kun pari tarjoilijaa heti syöksyi Fritzin kimppuun, tutki hänen taskunsa, löysi sieltä tusinan huonoja lusikoita, jotka Fritzi kassaneitiä liehitellessään oli tarjoilupöydältä ottanut lainaksi, ja heitti hänet sitten ulos ovesta.»

»Kuulin ohi mennessäni hänen mätkähtävän kadulle», sanoi Jurisics.

»Fritzi on muutoin kunnon poika, kunhan hän vain voisi jättää varastelemisen. 'Naurukyyhkysestäkin' karkoitettiin hänet sen takia.»

Tyttö kertoi kaiken niin välinpitämättömästi kuin olisi ollut puhe jonkun mahdottomuudesta luopua tupakanpoltosta.

Tämä oli siis Szentgróthyn ’ruhtinatar'!

»Onko Fritzi teidän rakastajanne?» uteli Jurisics edelleen.

Tyttö puhkesi hiljaiseen, sointuvaan nauruun. Nuoren miehen kysymys ei loukannut häntä vaan herätti hänessä hilpeyttä.

»Kylläpä Fritzi tuntee itsensä ylpeäksi, kun ilmoitan hänelle kysymyksenne!»

Nyt lähestyi heitä ontuva olento rutistettu silinterihattu kainalossa, nenäliina silmää vasten painettuna.

Tyttö pysähtyi.

»Onko sinua pidelty hyvin pahoin, Fritzi?» kysyi hän lempeästi.

»Ne lurjukset! Hattuni löivät luttuun!»

»Lyönpä vetoa, että vaihdat sen vielä tänä yönä uuteen!»

»Pitääkö minun saattaa teidät kotiin?» kysyi ulosviskattu.

»Ei tarvitse. Tämä herra saattaa minua.»

Fritzi tervehti nöyrän tuttavallisesti ja aikoi poistua, kun tyttö huusi hänet luokseen, alkoi penkoa kukkiaan ja vihdoin antoi hänelle setelin.

Sitten tarttui hän jälleen Adelen sulhasen käsivarteen ja sanoi rohkaistuneen iloisesti: »Minua ei vielä ollenkaan haluta kotiin. Jos tahdotte, niin pistäydymme vielä yhdessä jossakin kahvilassa.»

Mutta Jurisics oli jo saanut tarpeekseen katuseikkailusta ja vastasi sentähden ivallisen kohteliaasti: »Valitan etten voi hauskasta seurastanne pitemmälti nauttia — minua odotetaan —»

»Vaimonneko?»

»Oikein arvattu!»

»Ajattelinkin heti olevanne naimisissa! — Onko rouvanne kaunis?»

Jurisicsista oli Szentgróthyn 'ruhtinattaren' tiedonhalu hieman häpeämätöntä. Mutta ennenkuin hän löysi sopivan vastauksen, oli tyttö jo kääntänyt puheen toisaanne.

»Kunpa vain löytäisin pian ajurin!» sanoi hän.

Vuokra-ajurien seisomapaikka oli lähellä. Jurisics vihelsi, vaunut tulivat. Jessi kohotti helmojaan, nousi vaunuihin ja ojensi Jurisicsille vaunujen ikkunasta pienen esineen.

»Pankaa se napinläpeenne», sanoi hän. »Se on rouvallenne. Hyvää yötä!»

Se oli pieni orvokkikimppu.

3.

Szentgróthy oli muutamia päiviä näkymättömissä, sitten ilmaantui hän eräänä päivänä äkkiä ystävänsä luo. Kamaripalvelijan käsitellessä kahdella elfenluukammalla Jurisicsin tukkaa Szentgróthy käveli pikku salissa hajamielisenä edes takaisin, silmäili jo sataan kertaan nähdyt valokuvat, otti lopuksi seinältä buldoggirevolverin, asettui uljaaseen asentoon ja tähtäsi omaa peilikuvaansa.

»Kuulehan», sanoi Jurisics, »tulin tässä tuonnoin tutuksi sinun Jessisi kanssa. Luullakseni hän oli Jessi.»

Hän kuvasi tytön ulkonäön.

»Hän se tosiaan oli», vastasi Szentgróthy. — »No mitäs pidät hänestä?»

»Hm! Sievänpuoleinen mutta ei vähintäkään huomiota herättävä.»

»Ensi näkemältä ei todellinen kaunotarkaan tee huomiotaherättävää vaikutusta. Odotahan, kunnes näet hänet toisen kerran!»

»Ensi tutustuminen sinun 'ruhtinattareesi' riittää minulle täysin. Hänen käytöksensä ei ollut muutoin lainkaan pidättyväistä. Kysymättä nimeäni halusi hän ottaa minut mukaansa huvipaikkoihinsa.»

»Hän kuljeksii koko yön pitkin kaupunkia mutta ei liiku mielellään yksinään vaan hänellä pitää olla aina seuralainen, milloin taskuvaras milloin jalosukuinen herrasmies. Olematta varsin tarkka valinnassaan hän vapauttaa itsensä liian tunkeilevasta saattajasta ottaakseen seuraavassa kadunkulmassa itselleen toisen.»

Enempää he eivät Jessistä puhuneet, eikä Jurisicskaan enää häntä ajatellut.

Aterian jälkeen hän meni morsiantansa tapaamaan, ja kun professori oli poissa kotoa, tuli hän naisten kanssa verrattain hyvin toimeen. Adelella oli, niinkuin sanotaan, hyvä päivänsä, ja kun kaunis auringonpaiste houkutteli äidin, tyttären ja sulhasen puoleksi tunniksi kävelijöiden joukkoon Andrassykadulle, oli tyttö pakkasen punaamine poskineen ja erinomaisen hyvin istuvine turkispukuineen silmiinpistävän soma nähdä. Häntä itseään ilmeisesti ilahdutti, että kävelijät uteliaina kääntyivät katsomaan häneen, ja ylpeästi hän nojautui häntä paria päätä pitemmän sulhasensa käsivarteen.

Illallista syötäessä oli professorikin hyvällä tuulella. Hän tuli eräiltä ministeripäivällisiltä ja oli päästä kantapäähän unkarilaiseen juhlapukuun puettuna. Hänen »maankuulua» tietorikkauttansa oli eräässä maljapuheessa ylistetty, ja siitä oli hän vielä nytkin niin sävyisällä tuulella, ettei hän sanallakaan moittinut naisia heidän iltapäiväkävelynsä johdosta. Ja kun Jurisics toi mielipiteenään esiin, että magnaattihuoneen vapaita jäsenpaikkoja täytettäessä professori Mihályin kaltaisen kyvyn sivuuttaminen tuskin oli mahdollista, niin oli vanha herra tällä kertaa poikkeuksellisesti samaa mieltä kuin hänen tuleva vävypoikansa.

Jäähyväisiä jätettäessä ojensi Adele itsealotteisesti poskensa sulhasen suudeltavaksi.

Tämä pikainen, kevyt suudelma, jonka hän painoi tytön viileälle poskelle, teki Jurisicsin rauhalliseksi. Viime aikoina oli häntä usein vaivannut ahdistava epäilys. Tulevaisuus näytti niin epävarmalta ja hänen nykyinen olemassaolonsa, hänen tuhlaileva elämäntapansa, vaikka varat olivat rajoitetut, tuntui hänestä usein seikkailijanelämältä. Nyt tunsi hän taas seisovansa verrattain varmalla pohjalla.

Tänä itsetutkistelemuksen hetkenä hän vieläpä päätti olla enää menemättä klubiin pelaamaan. Hän aikoi ensin juoda maljallisen teetä ja sitten mennä kotiin nukkumaan.

Hän poikkesi erääseen hienoon kahvilaan.

Siellä oli paljon väkeä, enimmäkseen upseereja ja vanhoja herroja, ja lisäksi isohko seurue aistikkaasti puettuja maalta tulleita naisia ja äänekkäitä herroja, jotka useiden toisiinsa kiinni vedettyjen marmoripöytien ääressä pitivät verrattain meluisaa iloa.

Jurisics vetäytyi syrjäiseen ikkunakomeroon ja syventyi mukavassa plyyshisohvassaan iltalehtiin.

Äkkiä hän nosti silmänsä ja näki jälleen Jessin. Tyttö kävi kukkakori kädessä ympäri salia.

Jessi oli aivan sattumalta tullut tänne. Pimeältä kadulta peililasien läpi sisälle katsellessaan oli hän yöperhosen tavoin moniheijasteisten sähkövalojen huumaamana tullut sisälle. Huolettomasti liikkui hän pöytien välissä sinne tänne välittämättä vähääkään huomiosta, jota hänen ilmaantumisensa naisten joukossa herätti. Nämä katsoivat häneen ihmetellen, nuoremmat heistä suorastaan ihastuneesti. Kassaneitikään ei voinut kääntää hänestä silmiään.

Hän oli hyvin kaunis. Sorea, solakka ja taipuisa kuin valkoinen joutsen. Hiukan eteenpäin taipunein kauloin, kukkakoria kantava käsi koholla hän muistutti jalossa plastillisuudessaan noita vedenkantajatyttöjä, joita näkee kuvattuina vanhoissa jalokivikoristuksissa.

Eräälle vanhalle herralle, joka ystävällisesti hymyillen nyökkäsi hänelle, hän pisti kukan napinläpeen, mutta eräälle nuorelle salonkisankarille sitävastoin, joka »Pst»-sihahduksen huuliltaan päästäen kutsui häntä luokseen, hän muitta mutkitta käänsi selkänsä. Eräs punakka, vanhahko elostelija, joka erään näyttelijän seurassa — tai lieneekö ollut joku maailmanparantaja — nuokkui tyhjennetyillä pulloilla täytetyn pöydän ääressä, havahtui tytön lähestyessä ilmailustaan ja tahtoi väkisin sulkea hänet syliinsä. Tyttö puolustautui hetkisen tyynesti ja huomiotaherättämättä; mutta kun mikään ei auttanut, kosketti hän erään sivupöydän ääressä istuvan upseerin olkapäätä.

»Pyydän, auttakaa minua!»

Upseerin rauhoitellessa juopunutta oli Jessi jo ottanut koristaan orvokkikimpun ja astui nyt nurkkapöydän luo, ja kiinnitti vihkon Jurisicsin napinläpeen täyteläisen käsivarren huomaamatta hipaistessa nuoren miehen poskea.

»Tunnetteko minut?» kysyi hän hymyillen.

»Tietysti! Mitä teette täällä?»

»En halunnut tänään kuulla musiikkia, koska pääni on kipeä.»

Lupaa kysymättä Jessi istuutui nuorta miestä vastapäätä ja uteliaasti suurin harmain silmin Jurisicsia tarkastellen riisui pitkät hansikkaansa. Ne olivat moitteettoman uudet ja hienot. Hänen hyvinhoidetussa kädessään kimalsi jalokivi. Avatun päällysvaipan alta näkyi puku: musta, mainiosti istuva pitsivaatteus. Se mitä hänellä tänään oli yllään, maksoi varmasti enemmän kuin mitä hän kokonaisen vuoden aikana saattoi kukillaan ansaita.

Hän tilasi lasin maitoa ja sekoitti sitä vaieten, silmäillen välillä hajamielisesti erään pilalehden kuvia.

Jurisicsilla oli aikaa tarkastaa häntä. Puoleksi suljettujen silmäluomien lomitse nuoren miehen ihastunut katse suorastaan ahmi tytön elämääuhkuvaa, raikasta kauneutta. Jurisics näki tytön kasvot puoleksi sivuttain ja totesi pian, ettei hän koskaan ennen elämässään ollut joutunut niin mahtavan viehätysvoiman valtaan kuin nyt tämän silkkiripsisen, punaposkisen, sulosuisen, totisen tytön edessä. Szentgróthy oli oikeassa: Tytön tavaton kauneus, nyt kun Jurisics toisen kerran näki hänet, oli suorastaan hurmaava. Tähän vaikutti vielä lisäksi hieno orvokintuoksu, joka tytön vaatteista levisi.

Vasta nyt hän huomasi, että Jessikin puolestaan tarkasteli häntä suurin, uteliain silmin.

»Eihän teillä olekaan rouvaa», alkoi Jessi äkkiä ja ilman johdantoa, aivankuin jatkaisi hän joku aika sitten kadulla tapahtunutta keskustelua.

»Mistä sen tiedätte?»

»Tiedän myös, että nimenne on Jurisics. Gróthy on sen minulle ilmoittanut. Gróthy on kertonut paljon teistä — hän puhuu aina teistä. Jos häntä voisi uskoa, niin te ette olisikaan mikään ihminen, vaan puolijumala. Apropos! Gróthy väittää, että rakastuisin teihin mielettömästi. Gróthy puhuu niin usein puuta heinää —»

»Ei ainoastaan usein vaan aina.»

Ja pitkän aikaa puhelivat he Szentgróthystä. Muu puheenaihe ei tuntunut heiltä luistavan.

Sama juopunut herrasmies, joka äsken oli yrittänyt syleillä Jessiä, lähestyi nyt sileäksiajellun ystävänsä käsivarteen nojaten horjuvin askelin heidän pöytäänsä. Hän lausui Jurisicsille moniaita sanoja, joiden sisällyksenä oli anteeksipyyntö äskeisen ikävän tapauksen johdosta. Sitten halusi hän puristaa Jurisicsin kättä ja istuutui toverinsa kanssa punaiseen sohvaan.

Jurisics nousi ja loi tyttöön äänettömän, kysyvän katseen.

»Niin, lähtekäämme», sanoi Jessi ottaen pöydältä hansikkaansa.

»Minne minun on vietävä teidät?» kysyi Jurisics, kun he olivat tulleet ulos.

»Vain lähimpiin vaunuihin. Pääni on kipeä, menen kotiin.»

»Haluatteko että saatan teitä?»

»En, mahdotonta!»

»Miksi niin?»

Jessi nauroi.

»Kukaan herroista ei tiedä, missä asun, siispä ei teidänkään tarvitse sitä tietää.»

»Eipä hullumpaa! Pelkäättekö ehkä, että kävisin teitä katsomassa?»

Tyttö ei vastannut, vaan ojensi hänelle kätensä ja nousi vaunuihin. —

Jurisics uneksi sinä yönä Jessistä. Hän lepäsi kiitävien pilvien päällä ja piteli sylissään Jessiä, joka rakkaudesta huumautuneena painautui häntä vasten. Aamulla herätessään oli hän vieläkin tuntevinaan huulillaan Jessin kuuman suudelman.

»Hitto vieköön!» mutisi hän miettiväisesti. »Enpä haluaisi ollenkaan, että tämä tyttö tulisi nyt minulle päähänpiintymäksi.»

Päähänpiintymä — tällä nimellä tarkoitti hän sitä sieluntilaa, jolloin nainen syöpyy mielikuvitukseen niin lujasti, että hänestä tulee kaiken ajattelemisen ja tuntemisen keskipiste. Tähänastisessa elämässään oli hän etsinyt parannusta tästä sairaudesta, jota hän ei halunnut nimittää »rakkaudeksi», homeopaattista tietä. Sitkeä tarmo, joka tuli hänelle avuksi rakkausseikkailuissa, ja huima päättäväisyys, jolla hän saattoi joskus asettaa koko olemassaolonsa yhden kortin varaan, olivat hänelle tähän asti taanneet menestyksen. Omia päähänpistoja vastaan taistelemaan oli hänen luonteensa kuitenkin aivan liian kouluttamaton; eikä hänen tähän asti ollut tarvinnutkaan taistella. Mutta, nyt hän tunsi täytyvänsä tähän taisteluun sitoutua kihlauksensa ja koko tulevaisuutensa tähden, jonka hän viime aikoina usein näki niin synkkänä edessään.

Hän ei siis aio enää koskaan tavata Jessiä.

4.

Sateen virtana valuessa kyyrötti professori Mihályi eräänä päivänä hitaasti eteenpäin jyryyttävien yhteisvaunujen nurkassa, kun hän äkkiä likaisen ikkunaruudun läpi näki tulevan vävypoikansa siroissa vaunuissa nuolennopeasti kiitävän ohi pitkin Andrassykatua.

Tämä satunnainen tapaaminen antoi oppineelle aihetta vertailla omaa vaatimattomuuttaan tämän »nuoren nollan» ylvästelevään itserakkauteen.

Eikä hän laiminlyönyt tiedoittaa näiden tutkistelujansa tulosta
Jurisicsille erinäisten myrkyllisten viittailujen muodossa.

Nuori mies koetti aluksi vetäytyä moisten epämiellyttävien pistojen tieltä syrjään, mutta kun hän näki appiukon yhä yltyvän kiukun, pääsi hänessä hetkiseksi jälleen maailmanmies voitolle, ja hän huomautti sangen yliolkaisesti, ettei hänen mieleensä ollut, että sekaannuttiin hänen yksityisasioihinsa. Tätä huomautusta seurasi syvä hiljaisuus. Mihályi ja hänen vaimonsa katsoivat toisiinsa kuin kaksi kuolettavasti loukkaantunutta ja Adele tuijotti kyynelsilmin lautaseensa.

Jurisics koetti tunnin ajan turhaan houkutella morsiameltaan ystävällistä sanaa; tyttö, joka viime aikoina oli ollut häntä kohtaan verrattain tuttavallinen, oli vetänyt herkät tuntosarvensa jälleen piiloon ja sulkeutui sulhaselta kokonaan.

»Poroporvareita! Parantumattomia poroporvareita!» mutisi Jurisics kotimatkalla mieli katkerana.

Erään talon, kohdalla Andrassykadun perällä aikoi eräs verrattain rappeutuneen näköinen olento pujahtaa hänen ohitseen. Hän tunsi Fritzin, kukkaistytön seuralaisen.

Fritzin ulkoasua huoliteltaessa oli ilmeisesti otettu huomioon vain kaasuvalaistus. Silloin hän oli verrattain mukiinmenevän näköinen, mutta arkisessa auringon valossa tuskin oli häntä kurjempaa olentoa olemassa. Hänen musta pukunsa oli hyvin kulunut ja koko ihminen oli siistimättömän, likaisen näköinen. Lisäksi hänellä oli punainen kravatti kaulassa ja rinnassa suuret lasitimantit.

Jurisics pysähdytti hänet ja tiedusteli Jessistä. Fritzi, joka toimitteli tarpeen vaatiessa Jessille kaikenlaisia pieniä talousaskareita, kertoi, että tyttö oli jo kaksi päivää ollut pahoinvoipa eikä ollut poistunut asunnostaan. Kun Jurisics ojensi hänelle setelin, muisti Fritzi suosijansa nimenkin, vaikka oli vain nähnyt hänet kerran ja silloinkin yöllä, kadulla.

»Armollinen herra Jurisics», sanoi hän koettaen turhaan saada karheat, jäykät kasvonsa hymyilemään, »Jessi asuu tässä talossa neljännessä kerroksessa —»

Sitten hän lisäsi hyväntahtoisesti: »Vasta eilen Jessi sanoi minulle:
Jos herra Jurisics kysyy minua, niin voit ilmoittaa hänelle osoitteeni.»

Jessi ajatteli häntä. — Tytön sielussa näytti siis tapahtuneen taistelu, joka päättyi hänen antautumiseensa, sillä nyt odotti hän ilmeisesti Jurisicsin vierailua, vaikka hän muutamia päiviä sitten oli kieltäytynyt ilmaisemasta osoitettaan. Mutta mistä hän aavisti, että Jurisics kysyisi hänestä ja juuri Fritziltä?

Tämä tapahtumien ihmeellinen toisiinsa liittyminen, joka hämmästytti Jurisicsia, oli kuitenkin hyvin yksinkertaisesti selitettävissä. Jessin ja sen seurapiirin välillä, joka hänen silmissään edusti maailmaa, oli Fritzi yksinomaisena ja ainoana yhteyden ylläpitäjänä. Tyttö tiesi, että Fritzi päällysvaatteiden huoltajana, apulaistarjoilijana ja tilapäisenä postinkantajana oli jatkuvassa kosketuksessa herrasmiespiirien kanssa, ja oli sentähden luonnollista, että hän Jurisicsille saatettavan sanoman uskoi Fritzin toimitettavaksi.

Jurisics huomasi vasta osoitettuun taloon astuessaan ja jyrkkiä portaita noustessaan, missä hän oli. Hän pysähtyi ja epäröi hetkisen, mutta uhmaava katkeruus, jota hän morsiantaan ajatellessaan tunsi, sai hänet sitten jatkamaan tietään. Hänestä tuntui kuin tuottaisi tämä kukkaistytön luona käynti, jota hän tähän asti morsiamensa vanhempien mieliksi oli välttänyt, hänelle hyvitystä. Mutta pohjimmaltaan hän kaipasi nähdä jälleen Jessiä — ja tämä kaipaus oli yhtä polttava ja voittamaton kuin hemmoitellun lapsen halu saada makeisia.

Ylhäällä avasi hänelle oven peloittavan ruma, kellertävänaamainen akka, joka hirveällä murteella puhua papatti hänelle jotakin. Mutta kun Jurisics mainitsi Jessin nimen, löi noita kimmastuneena oven kiinni hänen nenänsä edessä.

Jurisics soitti uudelleen. Hän kuuli oven takaa kiivasta sananvaihtoa, ovi avattiin jälleen — ja nyt seisoi Jessi itse hänen edessään ja johti hänet sisälle asuntoonsa.

Hän oli parhaillaan ollut pukeutumassa, sillä hän tuli Jurisicsia vastaan pää kallellaan, toisella kädellään tuuheita hiuksina pidellen, joita hän oli ollut ryhtymässä kampaamaan. Vartalon verhosi häikäisevän valkoinen aamunuttu.

Hymyillen ja ilmeisesti iloisena otti hän Jurisicsin vastaan.

»Tunsin äänenne. Hauskaa että tulitte. — Miten johtui mieleenne tulla minua tervehtimään?»

»Kuulin olevanne sairaan.»

»Ei se ollut mitään. Pikemmin pahaa tuulta kuin sairautta ja hiukkasen päänkipua. — Astukaa sisään!»

Hän vei vieraansa merkilliseen, pieneen huoneeseen. Jokapäiväistä käyttöä varten aiotut huonekalut olivat halpaa tehdasvalmistetta, mutta paljon kalliita ylellisyysesineitäkin oli huoneessa. Mainioita persialaisia mattoja, venetsialainen peili, hopeisia pukeutumisesineitä, arvokkaita koristuksia.

Huoneessa ei vallinnut järjestystä nimeksikään. Vuode oli korjaamaton ja pelmuutetuilla tyynyillä oli vielä Jessin pään painama syvennys näkyvissä. Pöydällä oli yksi atlaskenkä, kureliivit ja muutamia kilpikonnanluukampoja.

Kun Jurisics istuutui sohvaan, osui hänen käteensä pieni, kylmä esine.
Se oli timantti korvarengas.

Jessi pudisti tuuhean tukkansa taaksepäin ja jäi sitten seisomaan vieraansa eteen. Oikeastaan hän näytti sangen rähjäiseltä, mutta Jurisicsista hän tuntui vieläkin viehättävämmältä kuin ennen. Hänen vartalonsa uhkui niin jaloa ja tervettä plastiikkaa, etteivät vaatteet voineet sitä vähentää eivätkä enentää.

Hänen seisoessaan näin hymyillen Jurisicsin edessä rintapitsejään hypistellen ja katsoen vieraaseensa hieman arkailevasti nuori mies alkoi jälleen pohtia kysymystä, jonka hän jo niin usein oli itselleen tehnyt: Kuka ja mikä tämä tyttö oli?

Äkkiä luuli hän löytäneensä selityksen. Hänen tutkiva silmänsä kiintyi erääseen kuvaan, joka siselöidyissä hopeakehyksissä riippui seinällä. Se esitti silmiinpistävän kaunista vanhusta. Joka kerrankin vain oli nähnyt tämän medaljongiprofiilin, nämä rohkeasti ylöskierretyt viikset ja tämän fauninhymyn, hän ei voinut ruhtinas Hadfalussyn piirteitä ikinä enää unohtaa.

Ruhtinas oli tuhlaamiskiihkostaan ja primadonnistaan yleisesti tunnettu. Hän kuului kansainväliseen Highlife-seuraan, asui Pariisissa, vietti talvet Rivieralla, metsästi Englannissa, kylpi Cannes'issa ja juoksutti hevosiaan Baden-Badenissa. Berliinin unioni luki hänet jäsentensä joukkoon, samoin Pariisin ja Wienin jockeyklubit. Ja kun hänen maatilansa sattuivat sijaitsemaan Unkarissa, nimitettiin häntä madjaariksi, vaikka kaikista maista juuri Unkari oli hänestä ikävin ja vaikka hän kaikista eurooppalaisista kielistä juuri unkaria vähimmän osasi.

Hadfalussy siis, tuo väsymätön naistenmetsästäjä, oli tämänkin tytön jo haltuunsa ja omaisuudekseen ottanut!

Jurisics tunsi nykyajan maailman ja sen elämän aivan liian hyvin otaksuakseen Jessin salaperäisen olemassalon takana piilevän mitään romanttista tarinaa. Hän piti tyttöä sinä, mikä Jessi nyt hänen vakaumuksensa mukaan oli, ja vaivoin olisi hän tyttöä enää muuna voinut pitää. Ja tämä varmuus harmistutti häntä, niin, se vaikutti häneen suorastaan masentavasti.

Hetkisen tarkasteli hän seinällä olevaa kuvaa, sitten hän äkkiä kysyi tytöltä raakamaisen avomielisesti: »Hadfalussy siis elättää teitä?»

Tyttö oli polvistunut matolle ja poimi parhaillaan muutamia lattialle pudonneita hiusneulojaan. Nyt katsoi hän hämmästyneenä ylös.

»Niin», vastasi hän hiljaa, punastumatta.

Se oli enemmän kuin avomielisyyttä, se oli häikäilemättömyyttä! Mihinkä olisikaan suosta puhjennut kukka, niin raikas ja ihana kuin se olikin, juurensa voinut juontaa, ellei takaisin — suohon?

Jessi oli noussut. Hänen kasvoillaan oli kevyt puna, mutta se oli kumartumisen aiheuttamasta ponnistuksesta johtunut.

»Tunnetteko Hadfalussyn?» kysyi hän uteliaasti.

»Hiukan.»

»Tahtoisin mielelläni kerran nähdä hänet.»

Jurisics katsoi tyttöön tyrmistyneesti.

»Ettekö ole siis koskaan nähnyt häntä?»

»En koskaan elämässäni», vakuutti tyttö. Hän puhui äänellä, joka ei jättänyt epäilemiselle vähintäkään tilaa.

Tämä uskomattomalta näyttävä tosiasia, ettei Jessi ylläpitäjäänsä tuntenut, oli hyvin luonnollisesti selitettävissä. Eräs tuntematon mestari keksi viisi vuotta sitten, jolloin Jessi oli vielä puolittain lapsi, hänen kauneutensa ja käytti häntä mallina erääseen raamatulliseen maalaukseen. Ruhtinas Hadfalussy näki kuvan Wienissä, osti sen ja tiedusteli enkelin mallina käytettyä henkilöä. Eräänä päivänä ilmestyi sitten ruhtinaan uskottu mies, eräs huomattu budapestiläinen asianajaja (sivumennen sanottuna eräs tapojen jalostamista edistävän seuran pääpylväitä) etukaupungin asuntoon Jessin omaisten luo ja vaati heitä seuraamaan hänen mukanaan Wieniin, jossa tyttöä muka suuri onni oli odottamassa. Jessin täti (tyttö ei tuntenut vanhempiaan) ei hetkeäkään epäröinyt hyväksyä tarjousta. Olihan hän Jessin, jonka kehkeytyvän kauneuden hän oikeaan aikaan oli oivaltanut arvokkaaksi, vain siinä tarkoituksessa pitänyt luonaan ja kasvattanut, että saisi tytön avulla itselleen huolettoman vanhuuden. Miksi olisikaan tämän rouvaraukan pitänyt menetellä jalommin kuin ruhtinas Hadfalussyn ja tapoja jalostavan asianajajan?

Wienissä kävi heille kuitenkin onnettomasti. Huolestunut täti ja kaikesta mitään aavistamaton Jessi kävivät kaksi kertaa hänen ylhäisyytensä pakeilla, mutta ruhtinaalla ei ollut koskaan aikaa ottaa heitä puheilleen. Kun he asianajajan seurassa kolmannen kerran tulivat palatsiin, ilmoitti portinvartija heille, että ruhtinas edellisenä aamuna oli matkustanut takaisin Pariisiin.

Kun ruhtinas sitten kerran pariisilaisessa kotikappelissaan suoritti aamuhartauttaan pyhimyksenkuvan edessä, johtui hänen mieleensä taas enkelin mallina ollut tyttö, jonka nimeä hän ei kuitenkaan muistanut. Hän oli ritari, joka ei kernaasti halunnut laiminlyödä velvollisuuksiaan kauniita naisia kohtaan. Yleväsydämistä oikkuaan seuraten hän korvasi Jessin Wienin matkan myöntämällä hänelle kohtuullisen vuotuisen eläkkeen, jonka budapestiläinen asianajaja täsmällisesti kuukausittain suoritti tytön tädille.

Tästä alkaen kuului Jessi ruhtinaan huonekuntaan — armoleivälle asetettujen virkailijoiden, vanhojen tallirenkien, lukuisien metsästäjien, hevosten ja koirien keralla — vararakastajattarena, joka saattoi sikäli ja niin kauan hänen ylhäisyytensä anteliaisuutta nauttia, mikäli hän ei julkisella uskollisuuden rikkomuksella tehnyt itseänsä siihen arvottomaksi.

Tyttö näytti mielellään puhuvan hyväntekijästään. Tämän nimi oli hänen mielikuvituksessaan abstraktisen käsitteen, salaperäisen vallan ruumiillistuma. Pelokkaan kunnioituksen tuntein ajatteli hän tätä ruhtinasta, joka pysyi näkymättömänä kuin kaitselmus ja jonka kuitenkin jokainen tunsi, josta jokainen puhui, jolle jokainen oli kiitollisuuden velassa.

Kaksi kertaa vuodessa lähetti Jessi hänelle uusimman valokuvansa ja liitti joka kerta kirjeen mukaan saamatta kuitenkaan koskaan vastausta. Aika ajoin toi posti hänelle jonkin enemmän tai vähemmän arvokkaan lahjan »häneltä»; milloin taideteoksen, milloin käsityön, milloin exoottisen leikkikalun — esineitä, joita oikullinen ruhtinas tuhlailemishaluaan tyydyttääkseen tai hyväntekeväisyyssyistä osteli, tietämättä mitä niille tekisi. Silloin pani hän ne menemään ensimmäisellä osoitteella, joka hänen mieleensä juolahti.

Jurisics tunsi kaikista näistä pikku piirteistä, jotka Jessi hänelle nyt kertoi, selvästi itsensä ruhtinaan. Hadfalussy omisti palatseja, joissa hän ei koskaan asunut, metsästyspuistoja, joissa hän ei milloinkaan metsästänyt — miksikäs hänellä ei silloin olisi ollut rakastettua, jota hän ei koskaan ollut nähnyt? Paitsi Jessiä oli hänellä vielä useita muita Pariisissa, Madridissa ja Roomassa — huomattavia kaunottaria, joille hän osaksi tavattomasta tuhlailunhalustaan, osaksi kauneuden ihailustaan ja myöskin osaksi hyvästä sydämestään lahjoitti huolettoman toimeentulon.

Jessillä oli muutoin sisarkin, Nina, joka heidän yhteistä tätiään kohtaan oli osoittautunut ylen kiittämättömäksi. Raikas, iloinen Nina oli kevytmielisten tyttöjen hyväsydämisyydellään kiintynyt Jessiin. Jonkin aikaa esiintyi hän pääkaupungin huvittelupaikoissa tanssien ja ohuella äänellä mutta plastillisin ilmein typeriä lauluja lirkuttaen ja jakoi ansion tätinsä kanssa. Noin kuukausi sitten oli hän kuitenkin lopullisesti kyllästynyt kelmeäkasvoiseen tätiinsä ja paennut viisujen luvattuun maahan, Odessaan.

Hän se oli saanut suostutelluksi Jessin näille öisille vaelluksille. Osaksi otti hän Jessin mukaan turhamaisuudesta, osaksi vaikuttaakseen ihmisiin hänen kauneudellaan ja koskemattomuudellaan ja osaksi myöskin viekkaudesta, käyttääkseen häntä syöttinä, sillä nuori herrasmaailma tunkeili Jessin ympärillä kuin koiperhosparvi valon liehussa.

Ja Jessi tunsi olevansa kuin kotonaan keskellä kaasuvaloa, viininhöyryä ja kirkuvia lauluesityksiä. Hän harhaili läpi kaupungin iloinen hymy huulillaan ja vetäen perässään katulian halki valkean vaatteensa lievettä. Ilman inhoa, ilman pyyntöä, kaikki tietäen ja kaikki nähden. Hän keimaili miesten kanssa, jotka hänen ohimennessään maiskauttivat kieltään kuin koulupojat sokerileivoksen nähdessään, ja iloitsi arvostaan, joka takasi hänelle keskellä kaikkea tätä paheellisuutta persoonallisen koskemattomuuden.

Jurisicsin sai se naivi kyynillisyys, jolla tyttö kuvasi suhteensa Hadfalussyyn, hieman hämille. Hän tunsi riittävästi maailman, jossa hän eli, mutta tätä valkeata kukkaa, joka puhtaana ja yksinäisenä yleni saastaisesta suosta, josta se oli puhjennut ja jonne sen ennemmin tai myöhemmin täytyi vajota — tätä hän ei osannut millään tavalla sijoittaa puolimaailman naisten luonnonhistoriaan. Hänestä tuntui kuin olisi hän joutunut tekemisiin unissakävijän kanssa, ja hänet valtasi julma halu herättää tyttö huutamalla häntä nimeltä ja osoittamalla hänelle mitä tietä hän vaelsi.

»Sanalla sanoen: Olette myönyt itsenne, Jessi, voidaksenne elää!» sanoi
Jurisics niin katkerasti, että se häntä itseäänkin hämmästytti.

Jessi, joka oli tähän vieläkin vähemmän valmistautunut, katsoi häneen hämmästyneesti mutta ilman näkyvää pahastumasta ja sanoi hetken äänettömyyden jälkeen hiljaa: »Ei aina voi tehdä niinkuin tahtoisi. Olettehan tekin aivan samalla tavalla —»

Hän keskeytti äkkiä. Hänen kasvonsa kävivät tulipunaisiksi. Jurisics ymmärsi, mitä toinen aikoi sanoa, ja punastui hänkin häpeästä. Tyttö aikoi ilmeisesti sanoa: »Olettehan tekin aivan samalla tavalla myönyt itsenne Adele Mihályille!» (Szentgróthy oli lörpötellyt liikaa.)

Jurisics nousi, mutta Jessi tarttui hämillään hänen käsivarteensa. »Ettehän toki suutu minuun? Olen niin typerä! Tiedänhän että teillä miehillä se on jotakin aivan toista!» —

Laskeutuessaan portaita Jurisics mietiskeli, oliko hänen tapauksensa sitten tosiaankin »jotakin aivan toista.»

Hän tunsi, ettei hän rakastanut morsiantansa vähintäkään — milloinkaan ei hän ollut siitä niin selvillä kuin nyt — ja kuitenkin aikoi hän ottaa tytön. Pappi kyllä siunaa heidän liittonsa mutta mistäpä löytyy pappi, joka voi pyhittää alhaisen teon?

Hänessä heräsi äkkiä aavistus, että hän ja hänen isänsä, että vanha Mihályin pariskunta, ruhtinas Hadfalussy ja hänen asianajajansa ja samoin koko se seura, joka heidät kaikki piiriinsä sulki, eivät olleet hiuskarvan vertaa parempia kuin Jessi ja tämän täti. Parhaimmassa tapauksessa osasivat he vain paremmin säilyttää näennäisen säädyllisyyden!

Adele on ehkä enemmän arvoinen kuin muut, mutta hänkin vain siksi, ettei hän tästä kaikesta mitään tiedä. Tietämätön — ainoa ansiokas heidän joukossaan!

5.

Eräänä lähipäivänä herätti Szentgróthy ystävänsä Jurisicsin parhaimmasta aamu-unesta. Tavattoman kalpeana seisoi hän vuoteen edessä. Avatun päällysnutun alla oli hänellä frakki ja napinlävessä kuihtunut neilikka.

»Asiani ovat huonosti, veliseni! Ammun kuulan päähäni!»

»Oletko taas tehnyt tyhmyyden?» kysyi Jurisics tyynyjensä keskeltä.

»Olen pelannut.»

Surullisena irroitti hän viitan hartioiltaan. Silloin putosi kortti matolle.

Se oli patarouva. Szentgróthy polki sitä raivostuneena jalallaan.

»Kirottu lehti! Koko yön on se vainonnut minua, turmellut jokaisen pelini? Nyt se on taas täällä! Miten hemmetissä se on minun vaatteisiini joutunut?»

Sitten hän kertoi kärsimyshistoriansa.

»Szirmay tuli klubiin jäähyväisiä jättämään. Ylihuomenna hän matkustaa arkkiherttuan kanssa Palestiinaan. Hän selitti haluavansa pelata itselleen matkarahat. Me sitävastoin arvelimme, että hänen rahansa jäisivät koreasti tänne; emme laskisi häntä menemään — pelkästä rakkaudesta — ja ryöstäisimme hänet sentakia puti puhtaaksi. Piru tiesi mikä meihin meni! Keskenämme meillä ei ollut tapana pelata uhkapeliä — mutta nyt lankesimme kaikki yht'äkkiä siihen. Peli loppui vasta puoli tuntia sitten. Tusina pelaajia sai vuoronsa perään laskea aseensa Szirmayn edessä; toinen jätti paikkansa toiselle. Szirmay menetti kolme-neljäkymmentätuhatta guldenia ja voitti saman verran. Minkä hän menetti, sen vei viisitoista pelaajaa mennessään, minkä hän voitti, sen hävisin minä yksin —»

Jurisics nousi istualleen vuoteessaan.

»Oletko järjiltäsi? Miten saatoit sellaisen summan panna alttiiksi?»

Szentgróthy kohautti olkapäitään ja rupesi kädet taskussa kävelemään edes takaisin huoneessa.

»Szentirmay käy hyvästeillä tänään», sanoi hän hetkisen käveltyään, »huomenna järjestää hän matkatavaransa kuntoon ja ylihuomenna hän matkustaa. Omat lappunsa lunasti hän käteisellä. Tiedäthän, että Szentirmay on suorastaan pikkumaisen tarkka järjestyksen mies, nyt on hänellä enää vain minun sitoumukseni taskussaan. Ja matkustaa hänen täytyy, sillä hänen korkeutensa ei odota —»

Jurisics päästi hiljaisen vihellyksen.

»Paha juttu! Koko omaisuuteni on muutama tuhat guldenia. Entä sinun kassasi?»

»Tyhjä!» vastasi Szentgróthy. Sitten hän mutisi: »Minun täytyy ampua itseni. Siinä kaikki!»

»Voisivatko ehkä omaisesi auttaa sinua?» kysyi Jurisics, joka oli tullut yhä levottomammaksi.

Omaisten mainitsemisesta valtasi Szentgróthyn vieno liikutus.

»Äidilläni on rahaa. Edellisellä viikolla sai hän haltuunsa melko suuren summan. Mutta se on määrätty sisarelleni Ilselle, joka on kihloissa erään upseerin kanssa. Jos pyytäisin, niin saisin ehkä tuon summan, mutta silloin jäisi sisareni vanhaksi piiaksi ja itkisi silmänsä pilalle. Mieluummin ammun itseni!»

»Ehkäpä voidaan yrittää jotakin muuta keinoa. Koettakaamme!»

Jurisics soitti palvelijansa ja alkoi pukeutua. Kun hän lähetti hakemaan ajuria, kirkastuivat Szentgróthyn kasvot. Hän tiesi että Jurisics nytkin, kuten niin monasti ennen, ottaisi kaikessa hiljaisuudessa vastatakseen ystävänsä tyhmyyksistä.

»Koettakaamme Rabinoviczin kanssa», sanoi Jurisics, kun he molemmat istuivat vaunuissa.

Rabinovicz kuului noihin toimitsijoihin, jotka hoitelivat yksinomaan herrasmiesten asioita. Hän oli linnunnaamainen koronkiskuri, joka liukkaasti ja taitavasti kuin ankerias osasi kiemurrella rikoslain pykälien lomitse. Muutoin hänellä oli komea asunto ja hän näytteli ihmisille, milloin vain tilaisuutta siihen tuli, kaunista, jalokivillä koristeltua rouvaansa.

Kun Jurisics mainitsi summan, joka asioitsijan oli hankittava, nauroi tämä hänelle vasten kasvoja.

»Mitä ajattelettekaan! Neljäkymmentätuhatta guldenia! Niin suurta summaa ei ole tänään koko Budapestista saatavissa. Vanhalla Sternillä ehkä olisi, mutta hän ei anna mitään, siitä lähtien kun hän koronkiskomisen takia sai istua —»

Ystävykset kävivät vielä parin muun asioitsijan puheilla mutta tuloksetta.

Iltapäivällä tuli Rabinovicz Jurisicsin luo tämän asuntoon. Hänellä oli hyviä uutisia, sanoi hän. Rahaa hänellä ei tosin ollut, mutta hän saattoi hankkia tavaroita, jotka voitaisiin muuttaa rahaksi. Käytetyn puimakoneen, suurehkon erän nahkaa ja kaksisataa metalliarkkua. Kaikki tämä olisi kuuden kuukauden kuluttua maksettavaa kuudenkymmenenviiden tuhannen guldenin suuruista vekseliä vastaan saatavissa. Jos tavarat heti myötäisiin, saataisiin niistä tänään vielä neljäkymmentätuhatta guldenia. Tästä kaikesta vaatisi Rabinovicz viisituhatta guldenia välityspalkkiota.

Kuivan avomielisesti esitti asioitsija tämän liiketoimen ja ehdot, joilla se saataisiin aikaan. Hän tiesi että Jurisics oli mies, joka ei turhia tuskaillut. Kun hän on välityspalkkion maksanut, sanoo hän vain: — Rabinovicz, olette suuri lurjus! — ja sillä on asia selvä.

»Ainoa vaikeus», sanoi lopuksi asioitsija, »on siinä, että asianomainen kauppias toimittaa tavaran vain sillä ehdolla, että teidän isänne, armollinen vanha herra, hyväksyy vekselin. Ja siinäkin tapauksessa asettaa tuo kauppias paljon alttiiksi. Armollinen herra on hyvin vanha, sairaalloinen ja vailla omaisuutta —»

Jurisics suuttui. Hän ei tahtonut kuulla puhuttavankaan, että hänen vanha isänsä vedettäisiin tähän likaiseen juttuun, ja hän ajoi asioitsijan ulos.

Lähes kaksi tuntia asteli hän sitten hermostuneesti edes takaisin huoneessaan. Tuon tuostakin pysähtyi hän ääneti Gróthyn eteen, joka sanattomana ja vahankarvaisin kasvoin makasi sohvalla. Poika oli tyyten murtunut nähdessään, ettei Jurisics halunnut auttaa häntä. Hän ei voinut puhua, tuskinpa mitään ajatellakaan.

Kun ilta tuli, antoi Jurisics valjastaa ja ajoi Rabinoviczin luo.

»Järjestäkää kaikki valmiiksi, sähkötän isälleni. Vekseli on huomenna iltapäivällä täällä —»

Hän lähetti isälleen pitkän sanoman, jossa hän kuvaili ystävänsä epätoivoista asemaa. Hän tiesi, ettei vanhus, ellei hän ollut kerrassaan pahalla tuulella, kieltäytyisi antamasta apuaan. Vanhuksen suonissa oli vielä pisara noiden vanhojen bohemien verta, jotka antoivat nimensä käytettäväksi yhtä helposti kuin toiset antavat tulen sikaaristaan.

Jurisics odotti seuraavana aamuna turhaan vastausta ja lähetti sentähden päivän kuluessa vielä kaksi sähkösanomaa isälleen. Vastausta ei kuulunut. Illalla saapui Rabinovicz täsmällisesti, sovittuun aikaan.

»Me olemme selvät. Entä te?»

»Voimme lähteä.»

He ottivat Szentgróthyn mukaansa.

Rabinovicz vei heidät kahden herrasmiehen luo, joista toinen ilmoitti olevansa puimakoneen nahkojen ja metalliarkkujen omistaja. Yhdessä läksivät kaikki sitten erääseen hyvin likaiseen esikaupungin taloon, jonka autiolla pihalla oli yltä päältä ruostunut höyrykone. Sitten he laskeutuivat synkkään, ummehtuneeseen kellariin, jossa arkut olivat, ja lopuksi ajettiin rautatien varastomakasiineille nahkoja tarkastamaan.

Molemmat nuoret herrat astelivat hienoissa turkisviitoissaan väristen ja haukotellen näiden surullisten paikkojen halki. Lyhyen tinkimisen jälkeen he ostivat aarteet. Jurisics antoi asioitsijalleen vekselin. Vanha Jurisics oli siinä hyväksyjänä ja János Jurisics asettajana. Erääseen makasiinin tynnyriin paperia tukien Szentgróthy merkitsi itsensä siirtäjäksi.

Rabinovicz otti haltuunsa vekselin.

»Paperiahan ei ole lainkaan taitettu. Eikö se tullut postissa?»

»Ei, isäni tuli itse tänä aamuna Budapestiin», vastasi Jurisics.

Rabinovicz tutustutti heidät sitten hiukan myöhemmin ostajiin. Koko tarkastus otettiin vielä kerran alusta, ja sitten he saivat neljäkymmentätuhatta guldenia.

Maksaessaan asioitsijalle sovittua palkkiota Jurisics huomautti: »Herra
Rabinovicz, kuolette kerran kuritushuoneessa, olen siitä varma!»

»Oh, herra Jurisics», vastasi Rabinovicz liukkaasti hymyillen, »kuritushuone on semmoinen paikka, josta ei koskaan tiedä, kuka sinne joutuu —»

Ystävykset erosivat.

Szentgróthy syöksyi lähimpään kahvilaan, pisti setelit kuoreen, viittasi ikkunasta lähetin sisään ja pani hänet juoksujalkaa viemään kirjettä Szirmaylle. Mutta Szentgróthy itse teki pyhän lupauksen, ettei olisi koskaan enää kevytmielinen, ja — läksi ravintolaan.

Jurisics meni kotiin. Hänellä oli kova päänsärky ja hän halusi päästä aikaiseen levolle. Pöydällä — patarouvan yläpuolella, jonka Szentgróthy oli pudottanut lattialle — odotti häntä sähkösanoma. Palvelija ilmoitti, että sähkösanoma oli jo päivää aikaisemmin saapunut klubiin, josta se vasta tänään oli lähetetty tänne.

»Huolimatonta väkeä!» murisi Jurisics.

Sanoma oli lyhyt ja tärkeä, hyvän tärkeä. Vanhan Jurisicsin palvelija oli sen lähettäjä. Se kuului:

»Armollinen herra tänään klo 6 illalla äkkiä kuollut halvaukseen.
Pyydän ohjeita.»

Kun he vanhan Jurisicsin vekselillä maksoivat kahdensadan metalliarkun hinnan, tarvitsi vanhus itse enää vain yhden ainoan arkun.

6.

Adelen sulhanen matkusti pieneen maaseutukaupunkiin hautaamaan isäänsä. Hän hautasi hänet, niinkuin iäkäs henkilö, jonka kuolema ei tule odottamatta, tavallisesti haudataan, mieli enemmän tuskallisen mietiskelyn kuin surun täyttämänä, sydän enemmän masentuneena kuin syvän murheen vallassa.

Ennen hautajaisjuhlallisuutta Jurisics käveli vanhan asunnon huoneissa hermostuneen kärsimättömästi savukkeen toisensa jälkeen polttaen. Suljetun oven takaa suuresta huoneesta, jossa ruumis palavien vahakynttilöiden välissä paareilla lepäsi, kuuli hän uteliaan hautajaisväen askeleita ja hiljaista kuisketta.

Hänen sekavat mietteensä päätyivät alati samaan ajatukseen: Nyt on kaikki, kaikki lopussa!

Hän näki selvästi, että hänen elämässään tapahtuisi nyt suuri muutos. Tähän asti hän oli kulkenut valmiiksi aukaistua latua pitkin isänsä, nimen ja rahojen turvissa. Voimanlähde oli nyt ehtynyt, ja kaikki tiet näyttivät olevan tukossa. Nyt oli lähdettävä taivaltamaan omin voimin tuntematonta tietä pitkin!

Hän oli varma siitä, että Mihályi nyt purkaisi kihlauksen. Hän tunsi vanhan professorin töykeän kiukkuisuuden ja tiesi, että se purkaantuisi yli äyräidensä, niin pian kuin isän nimeä, mainetta ja etevää nerollisuutta ei olisi enää tulevan vävypojan turvana.

Kihlaus purkautuu. Miten käy sitten? Sitten käy kulku luisuvaa tietä alas. Velkojat käyvät hänen kimppuunsa kuin nälkäiset sudet. Kuudenkymmenenviiden tuhannen guldenin vekselivelka ei häntä suuria huolestuttanut — hoitakoon Gróthy sen niinkuin parhaiten taitaa; mutta hänellä itsellään oli sievoinen joukko velkoja. Hänen isänsä jätti hänelle suurta kirjastoa lukuunottamatta vain noin kymmenentuhatta guldenia arvopapereissa, jotka löydettiin kirjoituspöydän laatikosta. Velkojat riistävät häneltä lopullisesti kaiken maineen, niin ettei uutta kihlautumista, vaikkapa hän vielä kerran sellaiseen ehkä halua tuntisikin, näissä olosuhteissa käynyt enää ajatteleminen.

Hetkiseksi tuli hänen mieleensä ajatus tukkia käytettävissä olevilla rahoilla äänekkäimmän velkojan suu ja sitten koettaa hankkiutua kunnolliseen toimeen. Ajatuksessa, että hän pitkän toimettomuuden jälkeen voisi ryhtyä tarmokkaasti työhön, oli sinänsä jotakin innostuttavaakin, — mutta tarkemmin harkittuaan, mitä »työtä» hän sitten oikein tekisi, menetti hän kaiken rohkeutensa. Työ, jossa ei vaadittu hänen uhkarohkeuttaan eikä hänen valtavaa lihasvoimaansa, työ, jonka ääressä eläimellisen uutterasti piti vuodet läpeensä istua kyyryssä pölyisten asiakirjojen kimpussa, ei ollut hänen mieleensä. Mitään erikoistaipumuksia ei hän sitäpaitsi tuntenut omaavansa. Oikeusopinnot hän oli nipin napin saanut päätökseen, mutta loppututkinnot puuttuivat. Ja jos hänen suosijansa hankkisivatkin hänelle mukavan toimen, niin paljonko hän tulisi ansaitsemaan? Tuskin edes vuodessa niin paljoa kuin hän usein oli kilpahevoseen tai yhden kortin varaan pannut!

Kun vanhusta saatettiin viimeiseen leposijaansa, astui János Jurisics ainoana surevana synkin mielin ruumisvaunujen jäljessä, joiden katos mustan kaleerilaivan tavoin kallistihe sinne tänne kadulla lainehtivan ihmisjoukon keskellä.

Ja kellojen soidessa ja kuminallaan täyttäessä pikku kaupungin kadut hän hengessään kiisteli kuolleen kanssa sydän katkerana.

Isoisä oli vielä ollut yksinkertainen kansalainen ja hyvinvoipa rautakauppias. Isän kohottivat loistavat lahjat muita korkeammalle. Häntä itseään, poikaa ja lapsenlasta, jolla ei ollut lahjoja eikä omaisuutta, kasvatettiin kuin perintöruhtinasta. Hänet asetettiin niiden riviin, joille rikkauden ja ylhäisyyden tietoisuus teki elämisen huolettomaksi ja esiintymisen vapaaksi ja rohkeaksi; hänet tehtiin tutuksi ja hän saavutti suosiota ihmisten parissa, jotka toisiaan ja kaikkia toistensa oikullisia päähänpistoja ylen huolellisesti pitivät kunniassa. Hänelle annettiin seuraelämässä asema, jota hän ei kyennyt hallussaan pitämään. Nyt, kun hän tunsi pohjan jalkojensa alla horjuvan, nyt hän ei tietänyt mihin ryhtyä mitä tehdä.

Kun haudankaivaja ojensi hänelle pikku lapion, jotta Jurisics viskaisi isänsä arkulle multakokkareen, niin silloin nuori mies jo tiesi, mitä hänen oli tehtävä. Hän näki vain yhden mahdollisuuden: pistoolin. Seikkailijanelämässään oli hän jo ylioppilasvuosiltaan saakka pitänyt tätä ultima ratiota mielessään, ja nyt tunsi hän eräänlaista sisäistä tyydytystä sitä ajatellessaan.

Yön hän vielä vietti isänsä talossa. Kun unta ei kuulunut, meni hän yöllä kirjastohuoneeseen ja otti hyllyltä ensimmäisen käteensä tulevan kirjan lukeakseen itsensä uneen.

Se oli Mantegazzan »India». Kauan hän luki, ensin välinpitämättömästi, sitten tarkkaavaisesti ja lopuksi kiihkeän innokkaasti. Hän näki edessään Bengalinlahden tyynen pinnan pitkine rantaviivoineen, huojuvia palmumetsiköitä, troopillisen taivaan syvän sinen — sitten äänettömät aarniometsät, kivitemppelit, joiden edessä pronssinväriset, jalot olennot polvistuivat.

Hänet valtasi tuo kalvava matkakuume, jonka me kaikki onnelliselta lapsuudenajalta tunnemme ja jonka muistoja kultaa salaperäisten itämaalaisten tarujen loisto. Ja kuin ilmestys tuli hänen mieleensä äkkiä ajatus lähteä ulkomaille. — Solmu oli hakattava poikki, tämä maa kaikkine muistoineen, suhteineen ja velvoituksineen oli jätettävä! Pois halasi hän, hyvin kauas, uutta elämää alkamaan!

Kamasaksojen ja nousukkaiden maa, Amerikka, pöyristytti häntä. —
Itä-Indiaan paloi hänen mielensä.

7.

Pääkaupunkiin saavuttuaan kävi hän ensiksi Mihályin luona.

Hänen aavistuksensa täyttyivät melkein kirjaimellisesti. Professori yksinään otti hänet vastaan. Adele ei näyttäytynyt ja äiti pujahti Jurisicsin sisäänastuessa pelästyneenä ulos huoneesta.

Jurisics tunsi itsensä hieman neuvottomaksi seisoessaan näin vanhan Mihályin edessä. Nuori mies mainitsi muutamin sanoin kuolemantapauksesta, mutta kun hän ei saanut mitään vastausta, niin mykistyi hänkin.

Professori seisoi hänen edessään, kiinnitti häneen vihreät silmänsä ja sanoi: »Olen suuresti pahoillani isänne kuoleman johdosta. Hän oli ansiokas mies. Mutta avioliitosta ei tule mitään!»

Jurisics oli tätä odottanut, mutta näin kylmää ja suoraa puhetta ei hän kuitenkaan arvannut saavansa kuulla. Kalpeana kuin haavan lastu nosti hän päänsä.

»Isäni kuoleman johdosta siis?»

»Kunnioitin suuresti vanhaa herraa ja katsoin täytyväni osoittaa häntä kohtaan kaikkea huomaavaisuutta, mutta te ette sellaista ansaitse. Ihminen, joka pelaa korttia ja sulhasmiehenä juoksee huonojen naisten jäljessä — oh, älkää puolustautuko, me tiedämme kaikki!»

Jurisicsissa sai maailmanmies jälleen yliotteen.

»Jos kaiken tiedätte, niin älkäämme enää tuhlatko sanoja. — Muodon vuoksi täytyy minun kuitenkin teiltä vielä kysyä, mitä Adele-neiti ajattelee. Haluaisin saada puhua hänen kanssansa —»

Professorin sai tämä rohkea toivomus kipenöitsevään kiukkuun.

»Ette puhu sanaakaan Adelen kanssa! Ette nyt ettekä milloinkaan!»

Jurisics napitti ääneti hansikkaansa ja kumarsi.

»Jääkää hyvästi, herra professori!»

Hän poistui huulillaan tuo tyyni, ylimielinen hymy, joka oli professoria jo niin usein raivostuttanut.

Eteisessä hän vitkasteli hetkisen, aivankuin odottaen jotakin. —
Turhaan!

»Minut on siis osoitettu ovelle!» sanoi hän kadulla itsekseen.

Vielä kerran hän kääntyi. Kulmaikkunassa hän näki vaalean pään: se oli Adele. Otsaansa käteen nojaten tyttö istui siellä miettiväisenä. Häneen suunnatun silmäparin vaikutuksesta ehkä johtui, että hän kohotti hitaasti päänsä. Hetkisen tuijotti hän kadulla seisovaa surupukuista miestä, sitten hän syöksyi pois ikkunasta. Tytön vaistomainen poisvetäytymisliike ilmaisi Jurisicsille, että Adele oli täysin vanhempiensa puolella tai ei ainakaan ollut hiventäkään hänen, sulhasen, puolella.

Bengaliaan siis!

Jurisicsin luonteessa oli eräs näennäisesti ristiriitainen piirre. Hän piti elämää unelmana ja elämäntehtävänään tämän unelman muodostamista niin miellyttäväksi kuin suinkin. Hän vihasi kaikkea, mikä pyrki häiritsemään tätä — ei niin paljon ruumiillista kuin sielullista — mukavuutta. Sentähden oli päätteliäs toimintaan ryhtyminen hänelle vaikeata. Mutta kun hän kerran oli päätökseen päässyt, niin osasi hän mainion, usein suorastaan loisteliaan tarmokkaasti taistella esteitä vastaan. Ystävät tunsivat tämän hänen ominaisuutensa ja pitivät sitä arvossa.

Bengaliaan! Englantia hän puhui verrattain hyvin, rahaa hänellä oli — muu tulisi itsestään. Hänen kaltaiselleen ihmiselle oli sitäpaitsi matkustaminen halvempaa kuin elämä kotimaassa.

Szentgróthyä lukuunottamatta hän päätti olla kenellekään ilmaisematta suunnitelmaansa. Gróthyllekin ilmoittaisi hän vain siitä syystä, että hän aikoi tälle jättää isältä perityt kirjat ja taideteokset, jotta tämä osan niistä tallettaisi, osan mahdollisesti muuttaisi rahaksi.

Oli lauantai. Sunnuntaina aikoi hän järjestää matkapassin, maanantaina lähettää muutamia käyntikortteja — tiistaina hän matkustaisi Wienin ja Triestin kautta.

Hän jo miltei kaipasi valtameren raikasta henkäystä, joka karkoittaisi lamauttavan sumun hänen aivoistaan.

8.

Hänen liikutettu mielentilansa mahtoi olla syynä siihen, että hän sunnuntaiaamuna vastoin kaikkia tottumuksiaan nousi aikaiseen vuoteesta.

Ikkunasta tunki iloinen viserrys sisään. Vastapäätä olevan talon katonräystäällä istui pääskynen, ensimmäinen pääskynen, jonka hän tänä vuonna näki. Se toi hänelle kevättunnelman.

Päällystakki käsivarrellaan hän läksi ulos. Eteisen oven kädensijaan oli kiinnitetty orvokkikimppu.

Kuka oli hänelle tämän pienen yllätyksen valmistanut? Jessi! Hän hengitti kukkien suloista tuoksua ja kääntyi sitten keskikaupungille vievän kadun asemesta Andrassykadulle.

Taas oli sama kellertäväkasvoinen eukko ovella häntä vastassa yhtä yrmeänä kuin edelliselläkin kerralla. Mutta tällä kertaa hän laski Jurisicsin sisälle. Jessi huusi sivuhuoneesta nousseensa juuri ja panevansa heti ylleen välttämättömimmät vaatteet.

Pian pääsi Jurisics sisään. Jessi hieroi vielä unisia silmiään, hymyili kuin hyvinkasvatettu lapsi ja ojensi hänelle viileän lapsenkätensä. Jurisics ilmoitti tulleensa sanomaan hyvästi.

Vastaamatta mitään Jessi avasi ikkunan. Lauha tuulenhenki hyväili hänen kasvojaan ja pörrötti hänen jo muutenkin sekavaa tukkaansa. Ulkona oli aurinkoinen kevätpäivä.

»Miten typeriä ovat ihmiset, jotka yöt valvovat ja päivät nukkuvat!» sanoi Jessi. »Sen sain havaita vasta nyt. Eilen olin koko päivän Margaretensaarella. Laivaliike on jo alkanut. Olin yksinäni ja vaelsin koko päivän nurmikoilla ja raunioilla. Kun sitten illalla piti lähteä kotiin, oli melkein itku päästä. — Tänään menen sinne taas —»

Jurisics sai äkkiä päähänpiston. Hän halusi koko tämän viimeisen päivän viettää Jessin seurassa — se olisi sovelias loppu hänen eurooppalaiselle elämälleen.

»Menkäämme yhdessä», ehdotti hän. »Tänäpäivänä minulla ei ole muutakaan tehtävää.»

Tyttö kääntyi nopeasti.

»Otatteko minut mukaan? Tosiaanko? Ja saatatte illalla minut sitten takaisin kotiin?»

»Pukeutukaa vain nopeasti!»

Tyttö päästi hiljaisen ilohuudon ja katosi sivuhuoneeseen.

Sillä aikaa kun Jessi pukeutui, mikä kesti noin puolituntia, pyysi Jurisics mustetta ja paperia ja kirjoitti eräälle sisäasiainministeriössä palvelevalle ystävälleen pyytäen tätä hankkimaan hänelle lyhyintä tietä ulkomaan passin, koska hän oli saanut halun lähteä tiikereitä metsästämään.

»Enkö olekin säädyllisesti puettu?» kysyi Jessi.

Säädyllinen — se oli oikea sana. Säädyllinen ja viehättävä hän oli, kuin kahdeksanpäiväinen nuorikko, joka lähtee anoppiaan tervehtimään. Harmaan kevätnutun alla oli musta hame ja päässä musta, hieman rohkeamuotoinen hattu, jonka hän rouvien tapaan oli sitonut kiinni leuan alle.

»Voimme olla ulkona iltaan asti», sanoi hän.

Kun he tulivat kadulle, katseli Jurisics, näkyisikö missään vuokra-ajuria.

»Pelkäätte tulla nähdyksi minun seurassani, eikö niin?» sanoi Jessi lempeästi hymyillen.

»Miten lapsellista!» vastasi Jurisics.

Hän ojensi tytölle käsivartensa. Tasaista tahtia astuivat he katua pitkin. Jurisics tapasi useita tuttavia, jotka uteliaina kääntyivät katsomaan taakseen. He arvelivat tämän tavattoman aistikkaasti puetun naisen olevan jonkun hänen sukulaisensa. Vähän olisi Jurisics muutoin välittänyt, vaikkapa hänen seurassaan oleva nainen olisikin tunnettu kukkaistytöksi. Yksi skandaali lisänhän se vain olisi ollut. Hän oli nyt tuollaisen katkeran antaa mennä-mielialan vallassa, jota tavallisesti nimitetään hirsipuuhuumoriksi.

Laiturissa virran rannalla savusi höyrylaiva.

»Noustaan pian kannelle!» huusi Jessi lapsellisen kärsimättömänä.

Jurisics työnsi piletin asemesta setelin matruusin käteen, ja pari nousi laivaan.

Kannella oli ainoastaan vähän väkeä. Jessi piteli kiinni hatunnauhojaan ja seisoi tuulessa hulmuavan helmoin. Syvin vedoin hengitti hän raikasta ilmaa ja katsoi tyytyväisesti hymyillen seuralaistansa kasvoihin.

Laiva kulki pysähtymättä saaren ohitse. Vasta nyt he huomasivat nousseensa erääseen suurenpuoleiseen pitkän matkan laivaan. Jessiin tämä erehdys vaikutti ilostuttavasti. Jo eilen saarella käydessään oli häntä haluttanut matkata edemmäksi katsomaan, miltä Donaun maisemat kauempana laivatokkien toisella puolella näyttivät.

Niin sivuuttivat he vielä muutamia maihinnousupaikkoja, kunnes laiva laski romanttisen, kauniin pikku kaupungin rantaan. Rantaravintolan edessä liehui kansallislippu, ja jonkun matkan päässä soi swabilaisten musikanttien torvisoitto. Rannalla töllisteli tulijoita jokunen juhla-asuun puettu lapsi.

»Täällä vietetään markkinajuhlaa», sanoi Jessi.

He nousivat maihin. Tyttö tunnusti kiireessä unohtaneensa aamiaisen ja olevansa nyt hyvin nälkäinen. Jurisics vei hänet liputettuun ravintolaan, jonka lasiverannalle he istuutuivat. Emäntä toi pöytään Jessin tilaaman voin ja maidon ja puheli nöyrän tuttavallisesti.

»Te olette tänään ensimmäiset pääkaupunkilaisvieraani!»

Nähtyään että hänen lähentelemisyrityksiinsä ystävällisesti suhtauduttiin hän ei voinut enää uteliaisuuttaan hillitä vaan kysyi: »Etsiikö herrasväki ehkä kesäasuntoa?»

»Ei», vastasi Jurisics. »Mutta jos satumme tapaamaan soman pikku talon, niin ehkäpä —»

»Oh», sanoi emäntä Jessin puoleen kääntyen, »armollinen rouva tulee varmasti hyvin viihtymään meidän luonamme!»

Armollinen rouva! Jessi punastui ylpeästä ilosta. Kahviloissa oli hänelle usein sattunut, että häntä oli pidetty jonkun hänen herrasseuralaisensa rakastettuna — mutta naimisissa olevana naisena, armollisena rouvana, ei häntä oltu tähän asti koskaan pidetty.

Emäntä alkoi udella edelleen koettaen häveliäällä hymyllä lieventää tunkeilevia kysymyksiään.

»Meillä on kaksi lasta», vastasi Jurisics, jonka vähitellen valtasi ylioppilasmainen iloittelun halu, »yksi poika ja yksi tyttö. Poika on kolmen vuoden vanha ja nimeltään Jancsi. Äiti toivoo hänestä pappia, mutta minä olen määrännyt hänet husaariksi.»

Emäntä arveli armollisen herran olevan oikeassa, sillä se joka kerta oli papin kaavun päälleen pannut, se oli isältä ja äidiltä kuollut.

Jurisics tarttui tähän emännän huomautukseen ja aivankuin kiusoitellen Jessiä »vaimonaan» hän sanoi hänelle: »Näetkös nyt, miten väärässä olit!»

Jessi hymyili ja sanoi, ettei hänellä enää ollut mitään husaaria vastaan. Mutta Jessiä hyvän aikaa tarkasteltuaan emäntä löi kätensä yhteen ja päivitteli: »No eipä uskoisi! Kaksi pientä jo kotona ja armollinen rouva itse näyttää vielä nuorelta ja hoikalta kuin nukke!»

Jessi nousi ja pyysi Jurisicsia saattamaan hänet lähellä olevalle kukkulalle. Emäntä toivoi vielä saavansa tietää armollisten vieraidensa nimen. Jurisics mainitsi empimättä oman nimensä.

He kiipesivät vuorenrinnettä ylös ja kävelivät sitten hitaasti kapeaa viinitarhojen välitse kiemurtelevaa polkua pitkin.

Jotkut viinipuristimet olivat jo uutterassa käynnissä. Jessi ja Jurisics nauttivat perinpohjin kevätauringon paisteesta, ja heidän mieluisaa lämmintään keskeytti vain silloin tällöin lauhanviileä tuulenpuuska, joka hiukan värisytti heitä ja kiidätti viserteleviä peipposparvia vuoren huipulta heidän yli alas laaksoon.

Jurisics katseli hetkisen salavihkaa seuralaistaan ja pani sitten kätensä hänen käsivarrelleen. Jessi napitti hansikkaansa kiinni ja puristi kevyesti sivuansa vasten nuoren miehen kättä. Hän ei katsahtanut kertaakaan seuralaiseensa, mutta hänen kasvoillaan oli äärettömän tyytyväinen ilme. Rakkaudesta ei oltu vielä puhuttu sanaakaan. Kuitenkin Jurisics tunsi, että tyttö kuului hänelle kokonaan; hänen olivat nuo hienopiirteiset raikkaasta ilmasta hieman raollaan olevat huulet, tuo tyyni hymy, tuo tomunharmaa nuttu ja nuo englantilaiset nappikengät. Hän voi pitää Jessiä leikkikalunaan tai viskata hänet menemään — niin särkeäkin, jos se häntä huvitti.

Kauan vaelsivat he vielä vuoristossa, ehkäpä kokonaisen tunnin, vaihtamatta tuskin sanaakaan keskenään. Se vähä mitä puhuttiin tuli hiljaa ja hitaasti heidän huuliltaan. Heidät oli vallannut tuo suloinen velttous, jonka arvellaan johtuvan keväästä ja sen aavistuttelevasta ilmasta.

Tähän saakka oli Jessi tuskin koskaan ollut oikealla vuorella. Vuori veti häntä puoleensa, koska hän kuvitteli, että ylhäältä huipulta aukenisi hänen nähtäväkseen kuin kulissien takaa outoja, yllättäviä ilmiöitä. Hän näki nyt vuoria, sitten laaksoja, ja sitten taas vuoria. Eihän se ollut mitään sellaista erikoista nähtävää kuin hän oli luullut. Päivällisen tienoissa laskeutuivat he takaisin kaupunkiin.

Utelias emäntä seisoi ravintolansa kynnyksellä jutellen erään hyvänsävyisästi kuuntelevan kaupunkilaisen kanssa. Kun nuori pari tuli näkyviin, varjosti emäntä kädellä silmiään mutta mies otti hatun päästään ja lähestyi Jurisicsia.

»Vihdoinkin tapaan teidät, herra Jurisics! — Ette kaiketi muista minua enää lainkaan. Olen Béres — Lasslo Béres — palvelin teidän herra isoisänne liikkeessä.» Jurisics muisti kunnon rautakauppa-apulaisen, jonka selkää hän lapsena käytti voimistelutelineenä viettäessään kesäisin muutamia viikkoja isänsä luona.

Jurisics ojensi hänelle kätensä. Béres kertoi hänelle lyhyesti muuttaneensa jo kahdeksantoista vuotta sitten tähän pikku kaupunkiin, jonne hän oli perustanut oman rautakaupan. Jurisicsia kohdanneesta suuresta surusta sanoi hän lukeneensa lehdistä ja ihmetteli, että nuori herra oli jo naimisissa.

Kaikki vastustelu oli turhaa, Jurisicsin täytyi tulla Lasslo Béresin kotiin ja viipyä siellä Jessin kanssa laivan tuloon saakka. Öljyllä sivelty tilava talo valkoisine uutimineen, peilikirkkaine ikkunoineen ja puhtaine pihoineen ilmaisi talon asukkaiden olevan hyvin toimeentulevaa väkeä.

Sisällä otti heidät vastaan vielä sangen sievä, lihavahko rouva ja hänen puolikasvuinen tyttärensä, joka oli silmiinpistävästi äitinsä näköinen. Lapsi suuteli Jessin kättä ja rouva otti häneltä väkivaltaisen ystävällisesti hatun päästä ja riisui hänen nuttunsa — niin että Jurisics lopulta huomasi, ettei täältä päivällisittä irtipäästäisi.

Hän jätti sentähden kaikki estelyt sikseen, vaikkakin häntä se kevytmielinen komedia, jota hänen näille kunnon ihmisille oli näyteltävä, alkoi jo kaduttaa.

Polttaessaan talonisännän halpoja sikaareja ja hajamielisesti hänen kysymyksiinsä vastaillessaan Jurisics piti herkeämättä silmällä Jessiä, joka jutteli emännän ja tyttären kanssa.

Hän saattoi olla tyytyväinen. Jessi oli pelkkää vakavuutta ja säädyllisyyttä. Heidän »avioliittoaan» koskevista kysymyksistä hän suoriutui taitavasti, ja milloin uusi valhe oli välttämätön, jätti hän puheenvuoron Jurisicsille. Jessi muistutti käytökseltään nuorta rouvaa, jolla on vähän itsenäisyyttä ja joka jatkuvasti tarvitsee miehensä tukea, hyvin rakastettavaa pikku rouvaa, joka alinomaa veti miehensä mukaan keskusteluun.

Istuuduttiin pöytään. Jessi joutui talonemännän ja Jurisicsin väliin. Viimeksimainitun naapuruus sai Jessin iloiselle tuulelle. Kun talonemäntä pakotti hänet valitsemaan »herra puolisolle» lisäruokia, keksi hän kaikenlaisia mieliruokia: perunoita ei hänen puolisonsa muka kernaasti syönyt, mutta riissistä piti hän suuresti ja mustaa kahvia hän joi kolmen sokeripalan kera.

Kahville saapui vieraita; pastori ja piirituomari, jotka määräaikoina tulivat pelaamaan Béresin luo erän tarokkia. Kun piirituomari näki kauniin pääkaupunkilaisrouvan, lähetti hän heti hakemaan omaa rouvaansa kotoa. Jurisics pelkäsi jonkun seurueesta tuntevan Jessin. Pelko oli kuitenkin aiheeton, sillä näille kunnon ihmisille, vaikka he asuivatkin aivan pääkaupungin liepeellä, oli se piiri, jossa Jessi ja Jurisics liikkuivat, täysin vieras ja tuntematon.

Päivällisen jälkeen poistuivat herrat sivuhuoneeseen pelaamaan korttia. Jurisicskin otti tähän kahden kreuzerin peliin osaa. Kortteja sekoittaessaan ja jakaessaan hän saattoi ikkunasta nähdä Jessin, miten tämä avopäin, suuri liina hartioillaan käveli talven jäljiltä vielä autiossa puutarhassa. Terke Béres oli alati hänen rinnallaan. Pikku tyttö osoitti jo ensi hetkestä alkaen Jessiä kohtaan tuota harrasta ihailua, jota koulutytöissä ylhäiset, kauniit naiset tavallisesti herättävät, ja hän oli ylen onnellinen saadessaan nyt ihanteelleen näyttää vaatimattoman kotinsa merkillisyyksiä: taimilavoja, lehtimajaa, keilarataa. Molemmat ymmärsivät toisiansa hyvin, ja kun Jessi silitti uuden ystävättärensä somia kasvoja, suuteli tyttönen ylitsevuotavan ihailun vallassa Jessin helmaa ja painautui häneen hyväilevästi kuin kehräävä kissa.

Iltapäivä kului nopeammin kuin Jurisics oli odottanut, ja kun hämärä tuli, huomasivat he laiminlyöneensä laivan ja täytyvänsä rautateitse palata takaisin kaupunkiin.

Kolisten ja puuskuttaen läksi, juna liikkeelle. Mutta asemalle jääneet pikkukaupunkilaiset olivat ihastuksissaan vieraidensa rakastettavaisuudesta ja erikoisesti oli Jessi heitä miellyttänyt. Niinkauan kuin juna näkyi, liekuttivat he nenäliinojaan. — Näkemiin!

Jurisics hengitti helpommin, kun kaikki oli onnellisesti ohi. Hän oli myöskin tyytyväinen saadessaan taas olla yksin Jessin kanssa. Koko iltapäivänä eivät he olleet voineet tuskin paria sanaa rauhassa vaihtaa.

Paitsi heitä ei osastossa ollut ketään.

Tyttö istui ikkunan ääressä ja kuunteli päätänsä seinään nojaten pyörien yksitoikkoista kolinaa. Leveän hatunlierin alta näki Jurisics vain tytön leuan ja kaulan. Hetkisen tarkasteli hän Jessiä ääneti, mutta sitten, hiljaisuuden, hämärän ja tytön vaatteista virtaavan hienon orvokintuoksun vaikutuksesta hän kumartui tytön puoleen suudellakseen häntä. Jessi vetäytyi pelästyneenä taaksepäin — ja kun Jurisics nyt kohotti hänen leukaansa katsoakseen häntä silmiin, näki hän edessään kalpeat, kyyneleiset, surun jäykistyttämät Niobenkasvot.

Tyttö ei nyt enää vastustellut, vaan vaipui Jurisicsin syliin ja alkoi kiihkeästi nyyhkyttää. Tuo alati iloinen Jessi itki — itki kuin itkisi hän ensimmäisen kerran elämässään ja kuin täytyisi hänen kaikki laiminlyöty tavoittaa takaisin.

Välillä toisti hän miltei tukahtuneella äänellä: »Hadfalussy tulee!
Huomenna hän tulee!»

Ja kuin etsien Jurisicsista tukea ja turvaa hän painautui lujasti ja kiihkeästi hänen syliinsä.

Jessille oli käynyt samoin, kuin useille puolimaailman naisille, jotka satunnaisesti ovat päässeet säädyllisyyden ja kunniallisuuden makuun. Hän tunsi siihen vaistomaista, voimakasta kaipausta, ja se teki hänet suorastaan sairaaksi.

Tähän asti hän oli tuntenut vain miehiä, jotka ahnaan tunkeilevina hyörivät hänen ympärillään kuin mehiläiset hunajan ääressä — naisia, jotka katselivat häntä vihamielisin silmin ja jos hänen kauneuttansa ylistivätkin, niin tekivät sen alentavalla tavalla aivan kuten kaunista eläintä ihaillaan. Tähän asti hän oli luullut, ettei mikään voinut toisin ollakaan. Tänään, kun hän kokonaisen päivän oli saanut nauttia kunniallisen rouvan täysiä oikeuksia, tänään hän näki, että oli olemassa vielä toinenkin, aivan erilainen maailma, jossa naisellista kauneutta ei arvosteltu myyntihinnan mukaan. Hän oppi tuntemaan naisen arvokkuuden. Ensi kerran elämässä häntä katseltiin kunnioittavin silmin, joissa ei näkynyt alhaista himoa eikä kateutta ja mustasukkaisuutta.

Säädyllisyyden komedia oli lopussa, ja kun Jurisics pani kätensä tytön hartioille, palasi Jessi jälleen todellisuuteen — tuohon häpeälliseen elämään, jota hän savuisissa kahviloissa maalattujen naisten ja rivosuisten herrojen seurassa vietti. Ja sielussaan hän näki jälleen tuon miehen kuvan, jonka saapuminen jo useita päiviä oli pitänyt häntä mystillisen pelon vallassa. Hän ajatteli Hadfalussyä.

Jurisics ei ollut suuri ihmistuntija, mutta kuitenkin hän käsitti Jessin sieluntilan. Niin, pisara siitä katkeruuden laineesta, joka tytön sydämessä kuohui ja myllersi, oli pirskahtanut häneenkin.

Mitä hän aikoi Jessille tehdä? — Ryöstääkö hänet ruhtinaalta? Miksi? Ottaakseenko hänet omaksi rakastetukseen? Tytön asemaa se ei olisi hiventäkään parantanut, eikä hänen menettelynsä olisi kunnon miehen mukaista, jos hän Jessin heikkoutta hyväkseen käyttäen riistäisi tytöltä aineellisia etuja, joita hän, Jurisics, ei voisi hänelle koskaan korvata.

Mitä hän sitten aikoi? Ajatteliko hän ohjata tytön siveyden tielle? Parhaimmassa tapauksessa Jessistä silloin tulisi jonkun raa'an käsityöläisen tai etukaupungin pikku kauppiaan vaimo, sellaisen miehen, joka — ellei ehkä ollutkaan suorastaan juomari ja raaka voimamies — antaisi vaimon siistiä huoneen ja keittää ruoan. Pahimmassa tapauksessa Jessiä odottaisi vanhan piian iloton elämä: pitkät yöt ompelukoneen ääressä, valvomisen heikentämät silmät, työn kovettamat kädet. — Ei, tämä kukoistava, kaunis lapsi oli parempaan luotu: rikkauteen, loistoon ja nautintoon!

Ikäänkuin aavistaen, mitä Jurisics ajatteli, tai kuin odottaen häneltä kohtalonsa ratkaisua Jessi katseli levottomana hänen kasvojaan. Sitten hän pyyhki silmänsä ja sanoi itkevien naisten vienolla, pehmeällä äänellä: »Eikö totta, olen hyvin tyhmä! Minunhan pitäisi pikemminkin iloita — enhän ole milloinkaan koko elämässäni nauttinut olemassaolostani niin kuin tänään koko päivän.»

Ehkäpä hän tästä ilosta tahtoi kiittää Jurisicsia, sillä hän kumartui ja kyynelsilmin hymyillen kuiskasi Jurisicsille: »Suudelkaa minua, jos haluatte!»

Jurisics suuteli hänen kosteata silmäänsä. — Tyttö rauhoittui ja nojasi luottavaisesti päätään nuoren miehen olkapäähän vaipuen sitten äänettömänä eteensä tuijottaen ajatuksiinsa.

Jurisics luuli välistä hänen nukkuvan, mutta heti kun hän kumartui katsomaan, kohtasivat hänen silmänsä Jessin hymyilevät kasvot.

9.

Niin he saapuivat Alt-Ofenin pysäkille.

Nuori mies haki ajuria. Erään kaasulyhdyn alla seisoi olento, jota Jurisics aluksi luuli kantajaksi tai kaupunginpalvelijaksi. Hän aikoi jo puhutella miestä, kun hän hiukan lähemmäksi tultuaan tunsi poliisivirkamies Csamporin vastenmieliset kasvot, saman miehen, joka Jessiä oli niin kauan vainonnut. Tämä näytti omasta puolestaan tunteneen Jurisicsin, sillä hän silmäili tätä ilmeisesti hämmästynein katsein ja katosi sitten pimeyteen.

Kun Jurisics aikoi nousta paikalle saapuneeseen ajuriin, ilmestyi Csampor erään poliisin seurassa jälleen paikalle, laski kätensä nuoren miehen olkapäälle ja sanoi liikutuksesta vapisten: »Olen saanut tehtäväkseni vangita teidät, herra Jurisics!»

Jurisics työnsi virkamiehen käden syrjään ja sanoi: »Olette aasi!»

Hetkisen katsoivat he toisiaan tuimasti silmiin. Csampor oli kalpea,
Jurisics tulipunainen.

»Lain nimessä!»

»Oletteko hullu?»

»Teidät on määrätty vangittavaksi vekselin väärennyksen takia —»

Vekselin väärennys!

Jurisics tapasi otsaansa kuin voimakkaan nyrkiniskun saaneena. — Sitten valtasi hänet hirveä vimma miestä kohtaan, joka oli tuon sanan uskaltanut hänelle sanoa. Hän olisi käynyt käsiksi Csamporiin, ellei poliisimies olisi tullut väliin.

Vekselin väärennys!

Hän tiesi sen, ja jo useita päiviä oli häntä vaivannut ajatus, ettei hän ollut menetellyt oikein kirjoittaessaan isänsä nimen Gróthyn vekseliin. Se ei ollut oikein, vaikka hän olikin ollut täysin varma, että hänen isänsä olisi tästä nimikirjoituksesta vastannut. Hänellä oli jo kauan ollut tästä asiasta hämäriä, ikäviä aavistuksia. Mutta korkeintaan oli hän ajatellut joutuvansa vastaamaan jossakin kunniatuomioistuimessa tai klubin johtokunnassa. Ei ollut hetkeksikään juolahtanut hänen mieleensä, että hän joutuisi tästä ajattelemattomasta teostaan tekemään tiliä viranomaisille ja että hänet tavallisen heittiön tavoin otettaisiin kadulla kiinni.

Äkkiä hän sai harkitsemiskykynsä takaisin. Asiasta ei saanut tulla mitään skandaalia! Parempi oli ajaa poliisikamariin, selvittää siellä asia ja pyytää että siitä vaiettaisiin.

Hän nousi Jessin viereen vaunuihin. Csampor oli kyllin hienotunteinen hypätäkseen istumaan ajurin viereen.

Jurisicsin oli vallannut tavaton hermostus. Hän alkoi epäillä, voitaisiinko asia noin vain painaa näkymättömiin. Hän koetti palauttaa mieleensä niitä juriidisia tietoja, joita ylioppilasajalta vielä oli jäänyt hänen muistiinsa, ja tuli tulokseen, ettei asia ollut kevyttä laatua, jos hänen vihamiehensä aikoivat tehdä täyttä totta. — Sekavia ajatuksia risteili hänen päässään. Lopulta ei hän enää voinut pitää ajatuksiaan koossa, sillä joka sydämen lyönnillä hulmahti hänen lävitseen yhä lisääntyvä tuskan ja pelon tunne — tuo hirveä ahdistus, joka valtaa kunniallisen ihmisen, kun hän äkkiä näkee kuritushuoneen häämöttävän edessään.

Kun vaunut vyöryivät Margaretsillan yli, tunsi Jurisics suurta kiusausta temmata oven auki ja hypätä päistikkaa virtaan. — Joku kuitenkin esti häntä niin tekemästä. Joku puristi hänen käsivarttaan ja peitti hänen kätensä kyynelillä ja suudelmilla.

Vaunut kiisivät eteenpäin kuin olisi lohikäärmepari ollut niitä lennättämässä. Jo olivat he saapuneet Akatemiakadulle. Jessin pää, joka nojasi Jurisicsin rintaa vasten, heilahteli sinne tänne rajusta vauhdista; hattunsa oli hän jo aikoja kadottanut. Nyt syleili hän nuorta miestä kiihkeästi, melkein rajusti, niin että miehen kravattineula haavoitti hänen kasvojaan.

Jurisics puristi häntä ääneti rintaansa vasten. Sitten hän johtui ajattelemaan, miten tämän lapsen kävisi.

Hän pisti kätensä povitaskuun ja otti sieltä lompakkonsa. Koko hänen omaisuutensa, noin neljätoistatuhatta guldenia, oli siellä.

»Jessi, tässä on lompakkoni, ota se haltuusi! Siellä on rahaa. Ellen palaa takaisin, niin pidä rahat. Silloin et tarvitse pelätä Hadfalussyä etkä ketään muutakaan. Ymmärrätkö, mitä tarkoitan?»

Jessi ei ymmärtänyt mitään. Hän voihki vain tuskallisesti ja koetti painaa kasvojaan nuoren miehen kasvoja vasten. Jurisics huomasi hänen päällysnutussaan sivutaskun ja työnsi paksun lompakon sinne.

Vaunut pysähtyivät poliisiaseman pihalla.

»Neiti jää vaunuihin», sanoi Csampor Jessin puoleen kääntyen. »Ajuri vie teidät kotiin!»

Muutamien minuuttien kuluttua Jurisics seisoi poliisikomisariuksen edessä, joka ryhtyi kuulustelemaan häntä.

Vekselin haltijat olivat tehneet ilmiannon ja vaatineet vangitsemista. He olivat luultavasti saaneet vihiä kihlauksen purkautumisesta ja pelkäsivät nyt menettävänsä rahansa. He näyttivät toteen, että Jurisics oli antanut heille vekselin ja että hänen isänsä päivää ennen asettamispäivää oli kuollut ja siihen aikaan, jolloin poika väitti hänen kaupungissa käyneen, maannut jo paareilla kotonaan. Väärennys oli siten näytetty toteen.

»Huomenna jätän asian tutkintatuomarin käsiteltäväksi. Siihen saakka täytyy minun pitää teidät vangittuna», sanoi poliisivirkamies.

Jurisics vietiin hänelle määrättyyn koppiin. Vartija lukitsi oven hänen takanaan toivottaen ensin kuitenkin hyvää yötä.

10.

Hän ei tuntenut omantunnontuskia, ei häpeää eikä pelkoa, vain rajatonta inhoa.

Häntä inhotti se surullinen komedia, jossa hänen oli näyteltävä vekselinväärentäjän osaa. Vielä enemmän inhottivat häntä ne loppumattomat kuulustelut, joiden alaiseksi hän tulossa olevassa oikeudenkäynnissä tiesi joutuvansa. Hänestä tuntui kuin tämä inho suorastaan tappaisi hänet.

Muutoin Jurisics osoitti tutkimusten kuluessa tylsää välinpitämättömyyttä, ikäänkuin ei koko asia häntä lainkaan koskisi. Monasti hänen oli vaikea hillitä itseään huutamasta vakaville tuomareille ja notaareille, jotka otsansa hiessä kyhäsivät pitkää protokollaa: »Mitä pirua te vaivaatte itseänne? Ette kai luule, että odotan loppuun saakka!»

Mitä häneltä enää oikeestaan vaadittiin? Loppukäsittelyssä saattoi hän vain toistaa, mitä hän poliisikomisariukselle ja tutkintatuomarille niin usein oli sanonut: Hän oli vekselin allekirjoittanut, mutta ei tuntenut menetelleensä mitenkään rikollisesti, sillä hänen isänsä olisi allekirjoituksen varmasti omakseen tunnustanut, ellei hän sillä välin olisi sattunut kuolemaan.

Oikeuden puheenjohtaja oli vastannut siihen samaa, mitä jo tutkintatuomarikin oli sanonut: Sivistyneen, vieläpä juridisesti sivistyneen miehen ei olisi pitänyt turvautua sellaisiin keinoihin!

Raskauttavina asianhaaroina piettiin summan suuruutta ja pakoyritystä.
Tämä viimemainittu katsottiin toteennäytetyksi sen nojalla, että
Jurisics oli pyytänyt itselleen ulkomaan passia.

Lieventäväksi asianhaaraksi luettiin se seikka, että kantajat, sitten kun heidän vahinkonsa oli korvattu, antoivat syytteen raueta.

Koko jutussa oli vain yksi ainoa hämärä kohta. Kysymys, mihin Jurisics oli näin suuren summan käyttänyt? Niin pian kuin häneltä sitä tiedusteltiin, kohautti hän hartioitaan ja kieltäytyi sanomasta mitään. Hän ei tahtonut sotkea Szentgróthyä tähän skandaaliin. Hän saattoi tehdä rikoksen mutta epäritarillista tekoa ei koskaan.

Tuomioistuimen lääkärit arvelivat, että Jurisicsin ihmeteltävä haluttomuus ja välinpitämättömyys johtui nähtävästi jostakin sairaudesta. Hänen tilansa sai heidät hämmennyksiin. Ei ainoatakaan valituksen sanaa tullut syytetyn huulilta ja kuitenkaan hän ei syönyt juuri mitään. Sitäpaitsi hän oli alinomaa kuumeessa, mikä nopeasti heikensi hänen voimiaan. Ellei kuulustelua ollut, makasi hän kopissa vuoteellaan ja uneksi avoimin silmin. Jos hän nousi, niin meni hän vain uunin penkille saakka vajotakseen siellä jälleen puoliuneen. Jos ovi avattiin, hätkähti hän pelästyneesti ja kysyi kiihtyneesti, miksi häntä taas häirittiin. Vartijoiden kanssa hän vaihtoi tuskin sanaakaan, ja puolustusasianajajankaan kanssa ei hän halunnut ryhtyä puheisiin.

Tämä, joka oli maineikas rikosasiaintutkija, selitti syytetylle, miten helposti tämä voisi parantaa asemaansa, jos hän asianajajalle ilmaisisi puolustamiseen tarvittavat seikat. Jurisics kohautti hartioitaan.

»Mitäpä se hyödyttää!»

»Tiedättekö myöskin», sanoi asianajaja eräänä päivänä hänelle, »että asiaanne tahdottiin kytkeä eräs tyttö?»

»Jessikö?» kysyi Jurisics tuimasti rypistetyin kulmin.

»Poliisi sai tietää teidän viime aikoina usein käyneen hänen luonaan, ja niin ruvettiin epäilemään teidän tuhlanneen rahoja hänelle. Yleinen syyttäjä tahtoi velkojien vaatimuksesta ulottaa tutkimuksen myöskin tyttöön — niin, oli jo puhetta hänen pidättämisestään —»

Jurisics teki kiihtyneen liikkeen.

»Asiasta ei kuitenkaan tullut mitään — ei oikeudellisista syistä, vaan sentähden, että eräs hyvin vaikutusvaltainen herra tuli väliin.»

»Kuka?»

»Ruhtinas Hadfalussy. — Hän näyttää pitäneen hyvin tärkeänä, ettei mainittu neiti joutuisi tänne suljettujen ovien taakse; hän oli jo valmis asettamaan sadantuhannen guldenin takauksen. Nähtävästi hän on muullakin tavalla käyttänyt vaikutusvaltaansa tässä asiassa, sillä sittemmin ei tytön nimeä tutkimusten kuluessa ole kertaakaan mainittu.»

Jurisicsin huulilla väreili katkera pilkkahymy.

»Hänet on siis jo otettu reservistä aktiiviseen palvelukseen!» mutisi hän.

Asianajaja ei ymmärtänyt häntä.

Seuraavana päivänä tapahtui ensimmäisen kerran, että syytetty esitti toivomuksen. Hän pyysi tutkintotuomarilta, ettei ketään vieraita laskettaisi hänen luokseen; hän ei myöskään halunnut tietää, kuka tahtoi saada puhutella häntä. Ei kirjeitä eikä muitakaan lähetyksiä hän halunnut vastaanottaa. Hän toivoi saavansa olla rauhassa.

Pääkaupungissa herätti Jurisicsin juttu tavatonta huomiota.

Lehdissä oli asiasta kuitenkin ainoastaan lyhyt maininta. Aristokraattisissa piireissä ei hänen nimeänsä yleensä ollenkaan mainittu; oltiin kuin ei olisi Jurisicsia lainkaan tunnettu. Vain hänen läheisimmät toverinsa kuiskailivat salavihkaa klubin nurkassa tästä huomiotaherättäneestä tapauksesta ja sen sankarista.

»Jessi on saattanut hänet turmioon! No niin; yksi ratsastaa, laskee esteen liian matalaksi ja taittaa niskansa; toinen pelaa korttia, ei voi maksaa ja taittaa niskansa; kolmas pihkaantuu mielettömästi johonkin tyttöön ja taittaa samoin niskansa. Jurisicsin ei käynyt paremmin kuin muidenkaan. Kun ei asia olisi vain niin törkeä! Vekselin väärennys! Toisissa olosuhteissa olisi miesparkaa ehkä voinut auttaa — mutta nyt ei edes voi yrittääkään.»

Teki muutoin hyvän vaikutuksen, että Jurisics heti pidätyksen jälkeisenä päivänä kirjallisesti pyysi johtokunnalta, että hänet poistettaisiin jäsenluettelosta. Myöskin reserviupseerin arvostaan hän luopui. Se, että Szentgróthy heti maksoi vekselin, herätti samoin hyväksymistä. Kukaan ei tosin tietänyt, mistä hän sai siihen rahat, mutta kuitenkin oltiin sitä mieltä, että hän tällä teollaan oli täysin puhdistanut itsensä niiden silmissä, jotka pitivät pahana hänen sekautumistaan vekselijuttuun.

Jurisics tuomittiin vuodeksi vankeuteen.

Välinpitämättömänä, katkera hymy huulillaan hän kuunteli päätöstä ja sen pitkällisiä perusteluja.

Hän ei vedonnut. Mitäpä se olisi hyödyttänyt? Komediahan ei enää muutenkaan kestänyt kauvoja. Hän odotti enää vain — niin, mitä hän oikeastaan odotti. Ehkäpä vain ajankohtaa, jolloin hän saisi ajatuksensa järjestykseen — sitten olisi kaikki lopussa.

Lääkäri, jonka mieltä Jurisicsin sieluntila kiinnitti, sai aikaan, että vanki, jonka voimia jatkuva kuume kauheasti kalvoi, siirrettiin ilmanalan muutoksen aikaansaamiseksi erääseen maakuntavankilaan.

Oli viileä kevätyö hänen noustessaan vanginvartijan seuraamana rautatievaunuun. Sillä aikaa kun hänen saattajansa talonpoikien tapaan ajoittain huokasi syvään ja tyhjin katsein tuijotti eteensä tupakansavun täyttämässä vaunussa, hengitti Jurisics täysin siemauksin ikkunasta virtaavaa raikasta ilmaa ja katseli tarkkaavaisesti valopisteitä, joita yhtämittaa sukelsi etäältä esiin ja katosi taasen. Raikas ilma hälvensi hiukkasen sumua, joka viikkomääriä oli samentanut hänen aivojaan.

Keskiyön jälkeen he saapuivat määräpaikkaan. Vankilan sotilas otti Jurisicsin haltuunsa ja saattoi hänet vankilaan, joka jättiläismuureineen kohosi korkeana ja pimeänä virran rannalla.

Sotilaan soittaessa porttikelloa sammutettiin ylhäällä vankilan tuvassa valot.

»Lamput sammutetaan, näytös on lopussa!» ajatteli Jurisics. Ja hänestä tuntui kuin astuisi hän alas suurelta näyttämöltä, jossa hän oli esiintynyt vihelletyn kappaleen tekijänä.

11.

Suuri, keltainen, nelikulmainen rakennus joen rannalla. Syvässä äänettömyydessään, sokeine ikkunoineen se oli kuin sairas eläin, joka paistattaa itseään auringossa. Sisälläkin oli kaikki keltaista ja nelikulmaista: seinät, ikkunat, hiekkainen piha. Täällä pihassa vietti ikäväänsä kymmenen pyöreäksi typistettyä akasiapuuta, jotka seisoivat jäykkinä kahdessa rivissä sentimetrilleen tarkan etäisyyden päässä toinen toisistaan. Kaikki oli lisäksi niin autiota ja elotonta ja niin masentavan alastomaksi laastua, että melkein itketti kun pihalle katsoi.

Koko vankisiirtolaa painoi kuolettava ikävä. Tukahduttava ikävä. Se raskautti edestakaisin kävelevien vankien askeleet, lamautti työpajoissa ja kanslioissa työskentelevien ihmisten kädet, painoi lyijynraskaana kirkossa tai koulunpenkiltä istuvien silmäluomia. Jos puilla lastatut kärryt oli työnnettävä pihaan, kävi kymmenen miestä niihin käsiksi, ja kuitenkin liikkuivat ne eteenpäin hitaasti kuin etana. Yksi mies puhdisti keittiöastiaa aikaisesta aamusta puolipäivään saakka.

Jurisics jättäytyi aluksi täydellisesti uuden ympäristönsä lamauttavan vaikutuksen valtaan ja vietti päivänsä täydellisen tylsyyden tilassa. Vankitovereistaan ja vartijoista hän tuskin välitti ottaa selkoa. Synkän välinpitämättömänä eli hän elämäänsä ja viikkokausiin tuli tuskin sanaa hänen huuliltaan.

Hän ei antautunut puheisiin edes Gyurka Nagyn, iloisen maalaispojan kanssa, joka oli hänen koppitoverinsa. Gyurka Nagy oli sievä ja sukkela nuorukainen, joka jonkin verisen ravintolametakan johdosta oli joutunut istumaan. Hän opetteli vankilan työpajassa lukkosepän ammattia. Itsepintaisen kohteliaana kuten unkarilaiset talonpojat ovat hän puhutteli huonetoveriaan aina sanoilla »armollinen herra», ja teki pyytämättä hänelle kaikenlaisia pikku palveluksia. Kopin puhdisti hän aina yksinään ja lauloi samalla erään yksitoikkoisen kansanlaulun värssyä. Tätä värssyä ja aina vain tätä samaa hyräili hän satoja kertoja päivässä:

»Kadar kohotti silmänsä siniselle taivaalle —»

Jatkoa siihen hän ei tietänyt.

Jurisicsin mielikuvituksessa kiteytyi tähän lauluun vankilaelämän koko epätoivoinen ikävyys.

Muutamien viikkojen kuluttua valtasi hänet lisääntyvä kiihtymys ja kärsimättömyys. Aivan kuin hän olisi odottanut jotakin! Mitähän se oli sitten? — Ja alkaessaan eräänä päivänä laskea aikaa tuntui se hänestä kuluvan sietämättömän hitaasti. Usein näytti hänestä ajanpyörä kerrassaan pysähtyneen. Kymmenen minuuttia ajanjakso; tunti: mikä pitkä aika; seitsemän päivää: kokonainen aikakausi!

Toisen kuukauden keskivälissä oli Jurisicsilla jo tunne kuin olisi hän täällä kellertävien muurien sisäpuolella syntynyt ja kuin täytyisi hänen viettää täällä koko elämänsä. Tuskinpa hän enää osasi muodostaa itselleen selvää käsitystä aikaisemmasta minästään, tuosta elämänsä ajasta, jolloin hän vielä kiiltohattu päässä ja neilikka napinlävessä käveli pääkaupungin kaduilla tarvitsematta totella ketään ja tehdä tiliä kenellekään, omia mielijohteita vain noudattaen.

Kalvavan katkera tunne valtasi hänet. Välistä ja erikoisesti iltaisin, kun avain kitisi ovessa, nousi hänen päähänsä kuumia verilaineita. Hänestä tuntui kuin olisivat hänen hiuksensa nousseet pystyyn, ja kiehuva kiukku valtasi hänet. Sellaisina hetkinä häntä halutti lyödä kaikki ympärillään oleva murskaksi, tuhota kaikki.

Eräänä päivänä hän otti kansliasta, jossa häntä pidettiin kirjoitustöissä, terävät paperisakset mukaansa ja kätki ne koppiinsa. Hän ei itsekään tietänyt, mihin hän voisi asetta käyttää, mutta kuitenkin vaikutti häneen tieto siitä, että hän niillä saattoi milloin mieli teki ottaa hengen itseltään tai toiselta, hyväätekevän rauhoittavasti. Aamulla olivat sakset kadonneet. Mutta Gyurka Nagy istui ikkunalaudalla ja hyräili teeskennellyn välinpitämättömänä lauluaan:

»Kadar kohotti silmänsä siniselle taivaalle —»

Jurisics tarttui poikaa kurkusta ja karjaisi: »Lurjus, anna sakseni takaisin!»

»Heitin ne ulos ikkunasta», sopersi perin pelästynyt lukkoseppä, »jottei armollinen herra voisi tehdä itselleen mitään pahaa —»

12.

Nimitettiin uusi vankien päällysmies. Eräs täysinpalvellut aliupseeri, kalpea, laiha mies, jolla oli vahatut viikset. Hänen jäykästä ryhdistään jo saattoi nähdä, että hän oli itsevaltainen, turhantarkka henkilö. Fanaattisessä järjestyksenrakkaudessaan ja vakoilunhalussaan hän metsäkoiran tavoin kuljeskeli alinomaa käytävissä ja pihoilla vainuten epäjärjestystä. Vanhat vartijat ja vangit oppivat pian vihaamaan häntä, työpajoissa manailtiin ja kirottiin yksimielisesti tätä yhteistä kiusanhenkeä.

Uusi päällysmies oli alusta alkaen karsain silmin katsellut sitä erikoisasemaa, jossa Jurisics muihin vankeihin nähden oli. Tämä vanki, joka niin ylpeän sulkeutuneena asteli vankilarakennuksessa tuskin vastaten hänelle tehtyihin kysymyksiin ja joka uneliaan velttona istui kirjoitustuolillaan, oli hänestä erittäin vastenmielinen.

Kerran kääntyi päällysmies Jurisicsin puoleen ja kysyi häneltä tavanomaisella terävällä äänellään: »Mitä olette tänään tehnyt?»

Jurisics heitti paperiarkin pöydälle. Arkki oli puoliväliin kirjoitettu täyteen numeroita.

»Tässäkö kaikki?» jatkoi päällysmies. »Huomaanpa, että minun täytyy oikein perinpohjaisesti kiskoa teistä pois laiskuuden henki.»

Jurisics kohautti olkapäitään ja käänsi päällysmiehelle selkänsä kuin ihminen, jolle keskustelun jatkaminen on vastenmielistä.

Päällysmies oivalsi, että hänen täytyi oman arvonsa säilyttämiseksi murtaa vangin uppiniskaisuus.

»Nouskaa seisomaan puhuessanne minulle! Käsken teidän nousta!»

Ja kun Jurisics ei totellut kyllin nopeasti, läimäytti hän vankia olkapäähän.

»Lurjus, kuuletko sinä, mitä minä käsken?»

Jurisics, jonka päähän veri oli kuumana hulmahtanut, hypähti pystyyn ja silmänräpäys sen jälkeen lennähti päällysmies valtavasta nyrkin iskusta nurin huoneen nurkkaan.

Tästä kohtauksesta äärimmilleen kiihtyneet vangit hypähtivät kuin käskystä pystyyn. Eräs heistä (kuka hän oli, ei saatu koskaan selville) väänsi vahvan rautaoven sisäpuolelta lukkoon.

Päällysmies jaksoi muutamien minuuttien kuluttua hoiperrellen nousta seisomaan. Kun hän huomasi olevansa yksinään kurittomien vankien keskellä, meni hän ikkunakomeroon ja veti revolverin vyöstään.

»Vartijat, vartijat!» huusi hän kiihtymyksen tukahduttamalla äänellä.

Jurisics seisoi ristiin pannuin käsivarsin ja läähättävin rinnoin oven edessä hurjasti leimuava katse kiinnitettynä häneen suunnattuun revolveriin.

»Ammun jokaisen, joka liikahtaa!» huusi päällysmies.

Toiset vangit kyyristyivät pöytien taakse, mutta Jurisics astui kaksi askelta eteenpäin ja pysähtyi sitten. Hänet täytti hillitön viha, tuollainen viha, jota saaliinhimoinen susi tuntee uskollisesti vartioivan pihakoiran nähdessään. Tässä pergamenttikasvoisessa suippoviiksisessä käskijässä ruumiillistui hänelle koko virallinen koneisto, tuo tunteeton, kaljupäinen seura, joka mittaa ja jakaa vapautta ja kunniaa typerien pykäliensä mukaan.

Laukaus. Kuula tunkeutui syvälle seinään.

Jurisics jäi liikkumattomana seisomaan paikalleen. Hän oli tullut hyvin kalpeaksi. Päällysmiehenkin kasvot olivat kalmankalpeat.

Alhaalta pihalta kaikui, vahtisotilaan karjunta hänen hätyyttäessään miehistön aseisiin. Käytävästä kuului ovien paukahtelua, aseiden kilinää ja hätäistä juoksua. Hälytyskello soi. Ja äkkiä täytti koko rakennuksen pahaenteinen, peloittava ääntensorina, kuin kohisisi kapinan myrsky käytävien läpi.

Päällysmies suuntasi uudelleen aseen Jurisicsia kohden.

»Takaisin tai minä ammun!»

Jurisics astui vielä kaksi askelta eteenpäin. He olivat nyt vain kahdeksan askeleen päässä toisistaan.

Tämä jättiläismäinen vanki, joka hehkuvin katsein lähestyi välittämättä mitään häneen suunnatusta aseesta, sai päällysmiehen, joka ei ollut muutoin mikään pelkuri, lamauttavan kauhun valtaan. Hän tunsi hiustensa nousevan pystyyn ja hänen kätensä vapisi niin ankarasti, että revolverinpiipun tärinä näkyi selvästi.

Hän ampui toistamiseen, mutta osumatta.

Ja kolmannen kerran jännitti hän hanan. Nyt ampui hän tähtäämättä — ja luoti kimposi kattoon.

Silloin kadotti hän tyyten itsehillintänsä. Revolveri putosi hänen kädestään. Hän löi ikkunaruudun rikki ja teki liikkeen kuin aikoisi hän paeta ristikkoikkunan kautta. Jurisics oli häntä jo niin lähellä, että saattoi ylettää kädellänsä häneen. Päällysmies näki olevansa ahtaaseen ikkunakomeroon tungettuna ja tuijotti kuolemantuskan vääristämin kasvoin vastustajaansa.

»Jättäkää minut henkiin», äännähti hän.

Silloin katosi äkkiä rajaton raivo Jurisicsin sielusta. Aivan kuin olisi hänen sisässään ratkaisevalla hetkellä venttiili auennut.

Lapsuusvuosinaan hän oli kerran ajanut takaa erästä poikaa, joka oli heittänyt häntä kivellä. Eräässä muurinkuhnauksessa sai hän pakenijan kiinni. Tämä poika — hän muisti elävästi tämän soman, heiveröisen miehenalun — katsoi häneen yhtä tuskallisin ja armoa anovin silmin kuin nyt päällysmies. Tuo poikanenkin rukoili silloin: »Älä tapa minua!»

Ja nyt sanoi hän päällysmiehelle saman, mitä hän oli sanonut pojalle:
»Älä pelkää! En ole mikään peto.»

Ulkoa taottiin nyt kiväärinperillä ovea. Jurisicsin äänettömästä viittauksesta avasi yksi vangeista oven. Käytävä oli täynnä aseistettuja vahtisotilaita, vahtipäällikkö astui kivääri ojennettuna huoneeseen.

»Pankaa kaikki rautoihin!»

Päällysmies pyyhkäisi vapisevin käsin otsaansa, sitten hän sanoi värisevällä äänellä ja ilmeisesti hämillään: »Jättäkää heidät rauhaan. Olen toiminut liian hätäisesti.»

13.

»Kadar kohotti silmänsä siniselle taivaalle —»

Gyurka Nagy, joka kantoi parhaillaan päivällisannosta sisään, keskeytti äkkiä laulunsa nähdessään vankilan sielunhoitajan piippu hampaissaan istuvan Jurisicsin vieressä kopin vuoteen reunalla.

»En aio esittää teille kertomusta tuhlaajapojasta, vaan puhella kanssanne järkevästi. Te olette sitä mieltä, ettette voi elämäänne jatkaa, koska olette alusta alkaen ajautunut väärään suuntaan; minä kuitenkin väitän, että virhe on vielä korjattavissa, ja että te tulette vieläkin onnellisemmaksi kuin mitä tähänastisessa elämässänne olette ollut. Olkaamme suoria: tähän asti ette yleensä ole ollut onnellinen, tulevaisuudessa voitte sellainen olla, sikäli tietysti mikäli onnea ihmiselle yleensä on suotu. Ette usko minua? Neuvon teitä kuitenkin koettamaan. Jos sitten huomaatte olleeni väärässä, niin silloin voitte tehdä vakaumuksenne mukaan. Jos olin oikeassa, no, silloin oli yrityksenne koettamisen arvoinen. En aio ollenkaan koettaa uskonnollisilla perusteilla vastustaa itsemurhateoriaa. — Teihin eivät sellaiset perusteet vähintäkään pystyisi; mutta tarkastakaamme asiaa minun maakuntasielunhoitajan silmilläni. Kuinka kauan luulette parhaimmassa tapauksessa vielä elävänne? Sanokaamme neljäkymmentä tai kolmekymmentä vuotta. Pidättekö sitä niin tavattoman pitkänä aikana? Kaitselmus — tai jos niin haluatte, luonto — on antanut jokaiselle ihmiselle pisaran ajan äärettömyyden merestä. En voi tunteilleni mitään, mutta minut valtaa paitsi sääliä melkein suonenvedon tapainen nauru, joka kerta kun kuulen, että tämä ajan rahtunen on jollekulle ollut liian pitkä, niin että hän on syöksynyt päistikkaa sinne, missä hän näki edessään vain läpäisemättömän pimeyden. Sanotte ettette elämää suorastaan vihaa mutta ettei sillä ole mitään arvoa, kun ette enää voi mennä ihmisten pariin. Suokaa anteeksi. Mitä oikeastaan tarkoitatte ihmisillä? Menen sangen pitkälle, jos otaksun teidän henkilökohtaisten ystävienne luvun kahdeksituhanneksi. Mutta maan päällä elää ylimalkaisen laskelman mukaan kaksituhatta miljoonaa ihmistä. Tuhannellayhdeksälläsadallayhdeksälläkymmenelläyhdeksällä miljoonalla ja muutamilla sadoilla tuhansilla ei siis ole mitään tietoa siitä, että te olette maailmassa. Entäpä jos te näiden joukosta löydätte ystäviä, jotka ovat rakastettavampia kuin nykyiset tuttavanne ja joiden mieliksi maksaa vaivan edelleen elää? Koettakaa!»

»Kunniattomanako!» huomautti Jurisics.

Vanhus hymyili ja lähetti sitten Gyurkan hakemaan tulitikkuja.

»Kunnia!» jatkoi hän hetkisen kuluttua. »Muistelen, että teillä oli kerran erään kauniin naisen takia huomiota herättänyt kaksintaistelu, joka huomattavasti suurensi teidän kunnianmiehen tai, miten sitä nyt nimitätte, gentlemannin mainettanne. Myöhemmin väärensitte vekselin pelastaaksenne kuten minulle tunnustitte erään kelpo pojan elämän. Luuletteko, ettei kahdentuhannen miljoonan ihmisen joukossa ole ainoatakaan, joka pitäisi juuri tuota kaksintaistelua kunniattomana ja vekselinväärennystä ansiokkaana tekona. Sellaisia on varmasti paljon. Teidän täytyy aloittaa uusi elämä. Menneisyyden kokemuksista voitte tehdä johtopäätöksiä tulevaisuuden varalle. Sikäli kuin menneisyyttänne tunnen ei kohtalokas erheenne, joka teidät langetti, ole väärennetty nimikirjoitus, vaan se seikka, että teidät asetettiin yhteiskunnan portailla muutamia askelia korkeammalle kuin järjellistä oli. Kohtuuttomat vaatimuksenne, ylhäinen kevytmielisyytenne, jota eivät mitkään poroporvarilliset arvelut hillinneet, ja yltiömäinen luonteenne ovat osaltaan vaikuttaneet lankeemukseenne. Kaikki muu seuraa johdonmukaisesti edellä esitetystä. Jos tahdotte uudessa elämässänne tulla onnelliseksi, niin vähentäkää vaatimuksianne. Laskeutukaa muutamia portaita alemmaksi. Jos saan neuvoa teitä, niin aloittakaa aivan alhaalta. Ennen kaikkea teidän täytyy päästä irti itsesoimauksistanne. Paras keino siihen on raskas ruumiillinen työ. Teillä on mahtavat lihakset, käyttäkää niitä. Vanhasta kokemuksesta tiedän, että ruumiillisesti vahvat ihmiset sortuvat joutilaisuudesta paljoa pikemmin kuin heikot. Tulkaa johonkin työpajaamme ja opetelkaa jotakin käsityötä. Kun vuosi on lopussa, niin lähdette ulos maailmaan, asetutte seudulle, jossa teitä ei tunneta, ja koetatte siellä omin voiminenne saada jotakin aikaan. Älkää ottako ruumiillista epämukavuutta ylenmäärin traagilliselta kannalta. Tehkää niinkuin teki tsaari Pietari, joka tuntemattomana sahasi lautoja. — Asettakaa itsellenne määräaika, sanokaamme kolme vuotta! Jos sen ajan kuluttua olette saanut elämästä tarpeeksenne, niin voittehan sitten yhä vielä tehdä sen, mitä nyt ette katso voivanne tekemättä jättää. On kuitenkin mahdollista, että uusi elämä alkaa teitä miellyttää. Koettakaa!»

Pappi nousi ja ojensi Jurisicsille kätensä. Häntä odotettiin gulyaskeitolle, joka oli hänen mieliruokiaan.

Jurisics hymyili katkerasti.

»Teidän on minun nähdäkseni helppo puhua, arvoisa herra. Ette tiedä mitä merkitsee vangittuna oleminen.»

»Rakas poikani», vastasi pappi kuivasti, »jotakin tiedän minäkin siitä. Olin kuusi vuotta vangittuna. Kufsteinissa, komerossa Geroldseckin alla olen istunut. Oikea jalkani oli seinään kahlehdittu — siitä polveutuu kevyt ontumiseni.»

Vanhan papin suorasukainen järkevä logiikka teki Jurisicsiin sellaisen vaikutuksen, että hän muutamia päiviä mietittyään ryhtyi työskentelemään vankilan pajassa. Siihen saakka pohti hän paljon menneisyyttään. Hän tarkasti nyt elämäänsä yhtä arvostelevin silmin kuin vihelletty tekijä kappalettaan. Nyt tiesi hän, missä toiminta oli mennyt vinoon ja mitä hänen olisi pitänyt tehdä menestystä saavuttaakseen.

Takapihan eräässä nurkassa oli savuinen hökkeli, josta punainen liekki aamusta iltaan näkyi ja sointuisaa taontaa kuului. Jancsi Jurisics työskenteli siellä Gyurka Nagyn ja erään vanhemman rangaistusvangin seurassa.

He takoivat vaunujen osia ja hevosenkenkiä. Joskus valtasi vanhan mestarin taiteellinen innoitus. Silloin taottiin myöskin pultteja, jotka soveltuivat akselien päihin, ja kuitenkin juuri tällaisen pultin erääseen päähän soveltaminen oli aikoinaan saattanut vanhan miehen vankilaan.

Erikoisesti opintoaikansa alkupuolella Jurisics aina iltaisin heittäytyi kuolemanväsyneenä vuoteelleen. Kämmeniä poltti kuin tulessa ja kaikkia jäseniä särki. Hän tunsi tuota hyväätekevää lihaskuumetta, jolle vain urheilija osaa antaa arvoa. Seuraavana päivänä uusi työskentely jälleen norjensi puutuneet jäsenet ja karkoitti väsymyksen hänen ruumiistaan.

Kesällä työskenneltiin ulkoilmassa. Vanha pastori antoi silloin usein siirtää lepotuolinsa pihalle ja katseli piippuansa imeskellen kolmea puolialastonta, nokista miestä, miten nämä — norjaselkäisinä ja omasta voimantunnostaan nauttien — käsittelivät ja tahdikkaasti takoivat hehkuvaa rautaa.

Jurisicsilla oli, niin hänen työtoverinsa vakuuttivat, suuria taipumuksia ammattiinsa. Lyhyen oppiajan jälkeen oli hän jo kehittynyt niin pitkälle, että hän »yhdellä» kuumentamisella sai hevosenkengän taotuksi. Työ teki häneen hyvän vaikutuksensa. Synkät mietteet katosivat, alituinen vasarankalke, joka tärisyttäen tunki läpi koko hänen olemuksensa, voimisti hänen hermojaan. Ja aivan kuin olisi rauta, jota hän väkevin käsin muovaili, siirtänyt häneen osan metalliominaisuuttaan, niin lujentui ja terästyi hänen tahdonvoimansa rinnan hänen lihastensa kera.

14.

Illan hämy verhosi jo maiseman harmaaseen huntuunsa, kun Jurisics astui ulos vankilan portista. Hän katseli ympärilleen ja hänestä tuntui kuin saisi hän pyörtymyskohtauksen. Portin vieressä oli penkki, jossa vartijat päivisin joutilaina istuskelivat. Jurisics istuutui sinne.

Hän oli vapaa. Hän saattoi mennä minne häntä halutti. Ja kuitenkin hän tunsi valtavan ilonhurman asemesta, jota hän kuin suurta mielen järkytystä niin kauan oli pelännyt, vain eräänlaista tuskallista herpautuneisuutta. Maailma tuntui hänestä niin suurelta, niin tyhjältä ja vieraalta, vaikka hänen edessään oli näkyvissä vain muutamia kivimuureja ja puuaitoja. Epämääräinen tuska ahdisti häntä. Hän pelkäsi kaikkea sitä, jota hän mahdollisesti vielä tulisi kokemaan, ja jos hän olisi vaistoaan seurannut, olisi hän kaikkein mieluimmin palannut takaisin hiljaiseen, turvalliseen koppiinsa pysyäkseen siellä elämänsä loppuun saakka.

Niin hän istui pää käden varassa vielä kauan ja uneksi itsekseen. Kun vankilan iltakello soi, rohkaisi hän mielensä vihdoin ja nousi. Hän tiesi, että laitoksen väkeä tähän aikaan tavallisesti läksi ulos ja hän ei halunnut tulla täällä nähdyksi. Nopein askelin hän läksi kulkemaan asemaa kohden pysytellen yhä liki talojen seiniä aivankuin pelkäisi hän pyörtyvänsä.

Vankeutensa viimeisinä aikoina oli hän perinpohjin syventynyt tulevaisuuttansa tuumimaan. Hän oli maalannut itselleen uuden elämänsä kuvan pienimpiä yksityiskohtia myöten.

Nyt huomasi hän äkkiä, että kaikki nämä suunnitelmat ja öiset haaveet olivatkin vain mahdottomia unelmia, ja hän ei nähnyt nyt ainoatakaan tietä edessään. Koko maailma oli hänelle auki, maailma, jossa hän oli kaikille vieras, ja siitä huolimatta hän läksi ainoaan paikkaan, jossa jokainen tunsi hänet: Budapestiin.

Vielä samana yönä hän saapui pääkaupunkiin.

Hän vietti yönsä pienessä etukaupungin majatalossa. Mukanaan hänellä oli koko hänen omaisuutensa: kuusikymmentä guldenia, jotka hän takomistöillä oli ansainnut, ja muutamia vaatekappaleita. Hänen yllään oli puku, joka oli tehty tavattoman kestävästä englantilaisesta kankaasta ja jonka hän muutamia vuosia sitten oli teettänyt itselleen metsästyspuvuksi.

Seuraavana aamuna läksi hän majatalosta ja vuokrasi eräältä eukolta, joka asui aivan kaupungin laidassa metsän reunassa, pienen huoneen. Halvan, ilottoman, ahtaan huoneen. Sinne päästiin keittiön kautta ja ikkuna oli kostealle, likaiselle pihalle päin.

Jurisics, joka ennen vanhaan ei olisi antanut palvelijansakaan asua niin kurjassa komerossa, tyytyi kuitenkin tähän huoneeseen ja sen tarjoamiin niukkoihin mukavuuksiin. Herättipä emännän kulunut sohva hänen erikoista mieltymystäänkin.

Vasta illalla rohkeni hän mennä ulos kadulle. Pitkät matkat harhaili hän kapeita sivukatuja pitkin ennenkuin uskalsi lähteä Andrassykadulle.

Loistavat lyhtyrivit, oopperan edustalla odottavat vaunujonot, tungokseen asti täydet kahvilat, lukemattomat ohikulkijat — kaikki hämmensi ja huumasi häntä. Suureksi ilokseen hän ei tavannut ainoatakaan tuttavaa. Näytti kuin olisi koko kaupungin asujaimisto tämän yhden vuoden kuluessa vaihtunut.

Myöhemmin ajoi nälkä hänet vaatimattomaan ravintolaan. Tuskin hän oli tullut tarjoilupöydän luo, kun hän siinä samassa jo nopeasti pyörsi takaisin ja riensi päätä pahkaa ulos. Ensimmäisessä pöydässä näki hän nimittäin useiden olutta juovien virkaveljien seurassa entisen ajurinsa aistikkaaseen viittaan puettuna, kiiltävä silinteri päässä ja ruoska polvien välissä.

Hän kiiruhti kotiin ja seuraavanakin päivänä hän läksi vasta illan suussa ulos. Hänen emäntäänsä ei tämmöinen elämäntapa oikein näyttänyt miellyttävän, sillä hän kysyi vuokralaiseltaan, eikö tällä sitten ollut mitään säännöllistä työtä. Jurisics vastasi, ettei hänellä tällä haavaa ollut, mutta että hän pian saisi työtä.

Ja hän läksi taas Andrassykadulle. Tällä kertaa hän asettui uteliaiden joukkoon ja antoi pitkien kilpa-ajoista tulevien vaunujonojen vyöryä ohitseen.

Vaunuissa huomasi hän useita, niin melkeinpä yksinomaan pelkkiä tuttavia, niiden joukossa Szentgróthynkin. Vaaleassa kevätpuvussa, välttämätön kukka napinlävessä ja monokkeli silmässä hän istui viiden tai kuuden herran seurassa korkeissa vaunuissa, joiden tulista nelivaljakkoa eräs nuori ylimys ohjasi.

Sitten tuli toisia: tuttuja naisia, vanhoja tovereita. Eräs kulmikaskasvoinen herra, joka korkealla ajopenkillä istui etukumarassa nuolennopeasti kiitävää puoliveristä valjakkoansa silmälläpitäen. Yli kasvojen kulki pitkä naarmu. Hän oli sen aikoinaan rouvansa kauniiden silmien takia Jurisicsilta saanut.

Kaksi sievää husaariupseeria upean hevosen vetämissä vaunuissa. Ilondayn veljekset, joiden maatilalla Jurisics niin usein oli ollut metsästämässä. Heillä oli sisarkin, suloinen nuori leski, jonka koko komitaatti tiesi olleen auttamattomasti Jurisicsiin rakastunut.

Sitten tuli kaksi silmiinpistävän kaunista rouvaa suurissa landoo-vaunuissa. Heidän kasvoistaan Jurisicsin mieleen muistui eräs keväinen huviretki, jolloin nämä samat rouvat olivat sitoneet hänen vyötäisilleen valkean esiliinan ja panneet hänet hämmentämään hyötymansikkahilloa.

Menneisyyden näkyinä kulki kaikki tämä hänen ohitseen, nopeasti ja vaihtelurikkaasti.

Hämärän laskeutuessa meni hän kaupungin puistoon. Hän istuutui syrjäiselle penkille ja kuunteli hajamielisenä mustalaismusiikkia, joka etäisestä ravintolanpihasta kantautui tänne saakka.

Oli verrattain kylmä kevätilta. Täysikuun keltainen pyörä kohosi hitaasti mustien puunrunkojen takaa lammikon yli, ja nuoren miehen sielun täytti tuo alakuloisuus, jota majesteetillisen välinpitämättöminä toimivien luonnonvoimien näkeminen yksinäisen ja hylätyn mielessä herättää.

Astellessaan jälleen kotia kohden juoksi eräs kylmästä värisevä lapsi hänen jäljessään.

»Ostakaa tämä kukkavihko! Minulla on enää vain tämä ainoa.»

Hän osti kukat ja jatkoi kulkuaan. Ne olivat orvokkeja. Hän vei ne kerran ja vielä toisenkin kerran kasvoilleen ja hengittäessään tätä niin kauan kaipaamaansa kevääntuoksua tunsi hän äkkiä jälleen joutuvansa tuon salaperäisen lumouksen valtaan, jota vastaan hän kokonaisen vuoden oli taistellut.

Jessi! — Hän kääntyi. Hänen sydämensä löi niin aavistuttelevasti, aivankuin kuulisi hän jo Jessin vaatteiden kahinan takanaan. — Ei mitään!

Hänen täytyi löytää Jessi. Juuri siitä syystähän hän, vaikka hän koettikin sitä kieltää, oli tullut Budapestiin. Satoja kertoja oli hän jo tytön muistoa kironnut ja satoja kertoja heittäytyi hän jälleen kuumeunissaan hänen jalkoihinsa kerjätäkseen Hadfalussyn rakastetulta rakkautta. Nyt valtasi hänet äkkiä raivoisan intohimoinen kaipaus. — Hän tahtoi nähdä Jessin, vain kerran vielä!

Hän meni sisälle erääseen yökahvilaan, jossa he ennen muinoin joka ilta olivat toisensa tavanneet. Merkitsijä ei tiennyt Jessistä mitään. Ylitarjoilija muisti tosin vielä kauniin kukkaistytön, joka aikaisemmin herrojen seurassa oli usein tullut kahvilaan, mutta hän ei tietänyt tytöstä enää muuta kuin että häntä oli kohdannut »suuri onni.» Joku rikas aatelismies oli ottanut hänet mukaansa Rumaniaan. Kassaneiti sitävastoin luuli tietävänsä, että Jessi vuosi sitten oli matkustanut Wieniin. Siitä lähtien ei häntä oltu enää nähty.

Jurisics meni masentuneen mielialan vallassa kotiin.

Hän häpesi heikkouttaan ja oli tietoinen siitä, että hän oli astumaisillaan vaaralliselle tielle. Takaisin siis taattuun turvaan, työhön! Hän tahtoi tehdä työtä vapautuakseen tästä haaveilustaan. Rahaa tahtoi hän ansaita päästäkseen ulkomaille.

Seuraavana päivänä meni hän muitta mutkitta erään kuuluisan lukkoseppätaiturin puheille. Hän tunsi mestarin vain nimeltä mutta kertoi hänelle kuitenkin menneisyydestään niin paljon kuin katsoi tarpeelliseksi. Sitten hän pyysi työtä. Tehtailija kuunteli häntä vakavana ja lopulta yhä kasvavaa mielenkiintoa osoittaen.

»Olette oikeassa hankkiessanne itsellenne työtä. Tarjouksenne tulee otolliseen aikaan. Palveluksessani on useita hyviä työmiehiä mutta tuskin ainoatakaan, joka saisi itsenäisesti jotakin aikaan ja osaisi työpajassa innostuttaa muita. Jos haluatte, niin sijoitan teidät ensiksi lukkotyöosastolle, myöhemmin saatte tutustua ammattimme hienompiin haaroihin. Teistä itsestänne riippuu sitten, miten pitkälle minun palveluksessani pääsette.»

Seuraavana päivänä jo Jurisics työskenteli pajassa muiden tehtaan lukkoseppien parissa. Hänen mahtavat lihaksensa, jotka yksin tässä jättiläisten työpajassakin herättivät huomiota, hänen taitavuutensa ja vaitelias käytöksensä hankkivat hänelle arvonantoa toverien keskuudessa.

Toista viikkoa jo hän työskenteli konepajassa, jonne hän aamulla aikaiseen meni ja josta hän vasta illalla poistui.

Kerran oli hänen vietävä taottu ristikko hautuumaalle. Työnjohtajat olivat kaikki muualla kiinni, ja niin sai Jurisics panna takin ylleen, pistää taskuunsa välttämättömimmät työkalut ja ajaa hautuumaalle, jonne toiset miehet jo olivat kuljettaneet ristikon. Hetkisen tarkasteli hän, miten marmorisen hautapaaden kulmareikiin päätukia kiinnitettiin. Kun kuitenkin yksi työmiehistä, joka matkalla oli ottanut hiukan liian voimallisen ryypyn, käsitteli ylen kömpelösti sulatettua lyijy- ja rikkimassaa, riisui Jurisics lopulta takkinsa ja ryhtyi itse työhön.

Hän polvistui hautakiven reunalle eikä huomannut, miten kaksi pitkiin, liehuviin suruharsoihin verhottua naista lähestyi hiekkakäytävää pitkin.

Tutkivina ja arvelevaisina pysähtyivät he hänen edessään, ja hetkisen kuluttua puhutteli nuorempi heistä tuskallisella äänellä häntä:

»Anteeksi, oletteko nähnyt hautuumaan vartijaa täällä?»

Se oli Adele Mihályi äitineen.

Pari pitkää silmänräpäystä katsoivat nuoret toisiaan äänettöminä silmiin: hoikka, siro, kalpeakasvoinen nainen, jonka suun seutuvilla jo kaksi vanhan piian vakoa oli näkyvässä — ja parrakas työmies, joka hihat käärittyinä, vasara kädessä oli polvillaan maassa hänen edessään.

Adelen kasvot kävivät tulipunaisiksi. Sitten hän tarrautui äitinsä käsivarteen suuret, kosteat silmät yhä Jurisicsiin suunnattuina. Vihdoin hän sai vaistomaisesti soperretuksi: »Suokaa anteeksi!»

Pyysikö hän anteeksi sitä, että oli puhutellut häntä, vai jostakin muusta syystä? Jurisics ei voinut sitä tietää. Eikä hän tätä kysymystä miettinytkään katsellessaan pitkään molempien naisten jälkeen, jotka toisiinsa puristuneina painunein päin hitaasti poistuivat kertaakaan taakseen katsomatta.

Samana päivänä täytyi hänen kestää vielä eräs toinenkin tapaaminen.

Kun hän illalla tuli kotiin, ilmoitti emäntä, että eräs vieras herra odotti häntä huoneessa. Jurisics ajatteli heti Szentgróthyä ja avasi oven. Hän ei pettynyt. Pikku Gróthy istui kasvot huolellisesti ajettuina, monokkeli silmässä, aistikkaassa kevätasussa Jurisicsin huoneen kuluneessa sohvassa. Huone oli täynnä hänen sikaarinsa savua.

Hetkisen katsoivat nuoret miehet ääneti toisiaan silmiin. Jurisicsin olisi luultavasti tarvinnut vain kohottaa käsivartensa, niin hyväntahtoinen Gróthy olisi nyyhkien langennut hänen kaulaansa. Mutta Jurisics mittaili vanhaa toveriaan ylpein, kylmin katsein ja kysyi: »Mitä haet täältä?»

Gróthy joutui hämille. Tällaista vastaanottoa hän ei ollut odottanut.
Monokkeli putosi hänen silmästään.

»Suo anteeksi, kuulin saapuneesi tänne Budapestiin ja tahdoin nähdä, mitä sinä puuhailet —»

Kun hän ei saanut mitään vastausta, lisäsi hän hiljemmin, jottei talonemäntä kuulisi: »Ajattelin että voisit ehkä jotakin tarvita —»

»En ota vastaan almuja!» keskeytti Jurisics hänet kuivasti.

»Suo anteeksi, en tarkoittanut mitään sellaista. — Mutta olimmehan ennen niin hyviä tovereita. — Ja olenhan oikeastaan sinun velallisesi.»

Jurisics viskasi hattunsa vuoteelle.

»Koska kerran olet täällä, niin käy istumaan. Meidän täytyy laittaa välimme selviksi. Juttelemme sitäpaitsi tänään viimeistä kertaa. Tulet näkemään, ettemme voi tuttavuuttamme pitää yllä —»

Szentgróthy nosti vastustaen kätensä, mutta pohjimmaltaan häntä Jurisicsin sanat suuresti ilahduttivat. Jurisicsin äkillinen pääkaupunkiin tulo, josta hän oli saanut tiedon, oli jo useita päiviä pitänyt häntä levottomuuden vallassa ja tuottanut hänelle jonkinlaista taikauskoista ahdistusta. Hän tahtoi rauhoittaa mieltänsä koettamalla päästä itse aaveen pakeille. Kun hän nyt entisen ystävänsä käytöksestä näki, että tämä käsitti oikealla tavalla heidän suhteensa eikä aikonut saattaa häntä pinteeseen, tunsi hän melkoista mielenkevennystä ja pian hän tuli suorastaan hyvälle tuulelle.

»Veloistasi sinun ei tarvitse huolehtia. Olemme isävainajasi jäämistöstä ja tänne jättämistäsi tavaroista saaduilla tuloilla kuitanneet kaikki. Klubi on suhtautunut asiaan hyvin hienotunteisesti, se täytyy sanoa. Kun asuntosi kalustoa huutokaupattiin, tulivat kaikki vanhat toverit paikalle ja nostivat tarjouksia. Pikku Ilonday maksoi kaksisataa guldenia nahkaisesta sikaarikotelostasi. Kirjoitin sinulle muutoin kaikesta tästä, mutta kirjeeni palautettiin avaamattomana —»

»En halunnut ryhtyä mihinkään kirjevaihtoon», murisi Jurisics.

Tästä Gróthy sai rohkeuden lisätä hieman omasta päästäänkin.

»Aioin kerran tulla sinua katsomaankin.»

»En ottanut vastaan ketään.»

Szentgróthy pudisti päätään.

»Tiedän sen. Kaunis tyttö sanoi sen minulle. Hän yritti useita kertoja päästä tapaamaan sinua. Kerran hän kirjoittikin sinulle —»

Jurisics tuli nyt tulipunaiseksi. Hän tiesi hyvin, kenestä puhe oli, mutta kuitenkin hän kysyi: »Mistä tytöstä sinä puhut?»

»No Jessistä tietysti!»

Pitkän aikaa vaiettuaan Jurisics sai vielä kysytyksi:

»Onko hän Budapestissä?»

»On tietenkin!»

»Ajattelin Hadfalussyn ottaneen hänet mukaansa», sanoi Jurisics hiljaa.

Szentgróthy oli iloissaan löydettyään vihdoinkin puheenaiheen, joka näytti hänen ystävänsä mieltä kiinnittävän.

»Hadfalussyko? Etkö ole kuullut mitään siitä mainiosta jutusta? Niin, sinähän et ollutkaan täällä skandaalin tapahtuessa.»

Ja Gróthy ryhtyi eloisasti selostamaan: »Tiedäthän, että ruhtinas on ylläpitänyt Jessiä häntä lainkaan tuntematta. Mainittu ruhtinas on kyllä usein tehnyt paljon suurempiakin tuhmuuksia. Vuosi sitten hän tuli Budapestiin ja kutsui eräänä päivänä asianajajansa välityksellä Jessin luokseen. Luullakseni hän aikoi käyttää hyväkseen rahalla ostettuja oikeuksiaan. En tiedä mitä heidän välillään tapahtui. — Tosiasia on kuitenkin, että Jessi hänelle muitta mutkitta käänsi selkänsä. Moista ei Hadfalussy liene tähänastisessa elämässään koskaan saanut kokea — mahdollista on myöskin, että hän heti kohta kovasti rakastui tyttöön — oli miten oli, Jessin vastarinta kiihdytti vanhaa itsevaltijasta. Hän vetosi saavutettuihin oikeuksiinsa ja asiasta paisui oikein jättiläisskandaali. Jessi — taivas tietäköön mistä hän oli rahat saanut — lähetti hänelle lopulta takaisin ne viisituhatta guldenia, jotka hän ruhtinaalta viiden vuoden kuluessa oli saanut. Hadfalussy ei tietenkään ottanut niitä vastaan, mihin Jessi vastasi lahjoittamalla mainitun summan ruhtinaan nimessä eräälle armeliaisuusseuralle ja ilmoittamalla siitä lehdissäkin. Moista näpsäystä ei kukaan herrasmies liene vielä nenälleen saanut! Koko kaupunki puhui siitä, ja lehdet tarjosivat sen lukijoilleen ensi luokan makupalana. Asia harmistutti Hadfalussyä niin suuresti, että Budapest kävi hänelle vastenmieliseksi ja hän matkusti takaisin Pariisiin.»

»Ja miten kävi Jessin?»

»Jessi on avannut keskikaupungilla kukkakaupan. Hyvin sievä liike. En voi ymmärtää, mistä hän on saanut rahat siihen. Hänellä täytyy olla jokin salainen tulolähde. Ja kuitenkin hän elää kuin nunna. Aikaisemmin näki hänet ainakin silloin tällöin huvittelupaikoissa, mutta yhteen vuoteen ei hän ole enää näyttäytynyt muualla kuin liikkeessään. Hänestä on tullut oikea poroporvari!»

Hän kertoi Jurisicsille vielä muutamia uutisia, muun muassa että vanha Mihályi puoli vuotta sitten oli kuollut. Sitten tyrehtyi keskustelu tyyten.

Szentgróthy nousi ja tarttui hattuunsa.

»Et siis tarvitse mitään?»

»En mitään! Ja muista ettemme tästä päivästä alkaen enää tunne toisiamme!»

Szentgróthy katsoi hieman liikutettuna ystäväänsä silmiin.

»Miksi täytyikään tuon tyhmyyden tapahtua?»

»Ei mitään vetistelyä!» sanoi Jurisics vanhaan, pilkalliseen tapaansa.

Hän ei ojentanut kättänsä hyvästiksi Gróthylle.

»En halua, että myöhemmin katuisit käyntiäsi.»

Szentgróthy tunsi vielä portailla suurta liikutusta.

»Vahinko miestä!» sanoi hän itsekseen. »Vahinko! — Tahtoisin vain tietää, miksi hän ei ole ampunut kuulaa päähänsä.»

15.

Seuraavana päivänä tehtaasta lähtiessään Jurisicsin tie kääntyi keskikaupungille.

Varhaisesta aamusta saakka oli rankasti satanut. Illaksi kirkastui hieman, mutta märät kadut pysyivät kuitenkin miltei autioina.

Kauan harhaili hän päämäärättä sinne tänne katsellen näyteikkunoita. Erään kirkkaasti valaistun liikkeen peili-ikkunan edessä hän äkkiä pysähtyi. Se oli aistikas kukkakauppa, jossa oli kultareunaisia, kiiltävän valkoisia hyllyjä, atlasuutimia, suippolehtisiä palmuja ja kaikenlaisia muita ulkomaan kasveja.

Sisällä oli kaksi naista, jotka nähtävästi olivat ostajia. Sievä tumma tyttö toi heidän nähtäväkseen suuren joukon kukkia; liikkeen omistajatar keskusteli kirjoituspöytään nojaten naisten kanssa.

Se oli Jessi. Siellä hän seisoi laajahihaisessa mustassa puvussa, kullankeltatukka ylös kammattuna, suloinen hymy huulilla. Hän nojasi tajuttoman viehkeästi pöytään ja näytti nuorekkaammalta, raikkaammalta ja viehättävämmältä kuin koskaan ennen. Näyteikkunasta heijastuva kaasuvalo ympäröi hänen kasvonsa sateenkaaren värisellä loisteella.

Jurisics seisoi kauan liikkumatta ulkona ja nautti tästä näystä. Naiset poistuivat, Jessi saattoi heitä ovelle, meni sitten takaisin ja katosi huoneen toisessa päässä olevan puisen väliseinän taakse.

Jurisics käveli muutamia kertoja ulkona edes takaisin rohkeutta saadakseen. Kun hän laski kätensä ovenripaan astuakseen sisään, ilmestyi Jessi jälleen pöydän ääreen. Hän istuutui nojatuoliin ja syventyi lukemaan lehteä. Pää kumarassa, tasaisesti ja rauhallisesti hengittäen hän luki, ja nyt Jurisics ei uskaltanutkaan mennä sisälle. Jessi saattoi liiaksi pelästyä.

Tämä katsoi hetkisen kuluttua kelloa, meni jälleen välikköön ja palasi sieltä avara turkiskappa yllään. Kaksi myyjätärtä ja palvelustyttö seurasivat häntä.

Kun Jessi tuli ulos liikkeestä, poikkesi Jurisics kadun toiselle puolelle. Liikkeen valot sammutettiin ja ovet suljettiin. Oli juhla-aatto.

Myyjättäret kääntyivät kulkemaan oikealle, Jessi ja palvelustyttö vasemmalle kotiin. Jurisics seurasi heitä kadun toisella puolella käyden.

Kolmen, neljän talon sivu kuljettuaan Jessi katosi erääseen porttikäytävään, ja nuori mies oli yksin autiolla kadulla. Pari kertaa käveli hän hämmentyneenä ja epäröivänä edes takaisin, sitten hän meni sisälle taloon, nousi ulkoportaat ja tuli ensimmäisen kerroksen käytävään. Hän nojautui rautaiseen kaiteeseen ja jätti muun sattuman varaan. Muutamien minuuttien kuluttua tuli pikku palvelustyttö ulos erään huoneuston ovesta, ja juoksi astia kädessä hyräillen portaita alas. Jurisics tunsi Jessin palvelustytön. Nyt hän tiesi, missä Jessi asui. Hän astui eteiseen ja koputti huoneen ovelle.

»Sinäkö, Marie?» kysyi Jessi sisältä.

Jurisics avasi hiljaa oven.

»Minä se olen, Jessi!»

»Kuka?»

»Jurisics!»

Jessi seisoi avatun vaatekaapin edessä ja pani naulaan turkisviittaansa. Nähdessään Jurisicsin edessään hän kalpeni ja hänen täytyi nojautua kaapin oveen, joka kitisten käännähti saranoillaan. Viitta putosi hänen käsistään.

»Jurisics!» kuiskasi hän ja risti kätensä.

»Olenko pelästyttänyt teidät?» kysyi nuori mies hiljaa.

»Suokaa minulle anteeksi!»

He ojensivat toisilleen kätensä ja katsoivat toisiaan pitkään ja tutkivasti. Tyttö oli yhä vielä hyvin kalpea. Hän oli Jurisicsin silmissä näkevinään epäluottamusta, ja se vaikutti häneen ahdistavasti.

»Oi Jurisics, olette siis vihdoinkin tullut! Olen teitä alati odottanut.»

Nuori mies istuutui. Jessi nojautui sohvan selkämystää vasten ja katsoi häneen yhä vielä jäykästi ja tutkivasti. Heillä oli toisilleen niin paljon puhuttavaa, ja nyt, hämmennyksen vallassa, he saivat tuskin sanaa suustaan.

Jessin pikku huone oli yksinkertaisesti mutta sievästi kalustettu. Tyttö piti väreistä ja hänellä oli vaistomainen silmä taiteelliseen järjestelyyn. Tämä soma ympäristö vaikutti Jurisicsiin masentavasti. Suurine korkeine käsineen ja kuluneine vaatteineen hän tunsi itsensä aivan liian halvaksi ja kömpelöksi keskellä näitä korihuonekaluja ja valoisia oviverhoja. Toisin oli hän itsekseen kuvitellut tämän ensi tapaamisen. Nyt hän tunsi eräänlaista pettymystä — ja hän katsoi täytyvänsä selittää, miksi hän oli tänne tullut.

»Tahdoin vielä kerran nähdä teidät ennen lähtöäni.»

»Minne lähdette?»

»Pois, kauas täältä — sinne, minne jo vuosi sitten ajattelin lähteä.»

»Yksinännekö?» kysyi Jessi ja loi suuret silmänsä Jurisicsiin.

»Yksinäni. Kenenpä minä ottaisin mukaani?»

»Niin, kenenpä —»

Jessi nousi ja astui hitaasti huoneen poikki. Pienen kirjoituspöydän luo tultuaan juolahti jotakin äkkiä hänen mieleensä. Hän otti suuren mustan kirjan ja asetti sen sohvapöydälle Jurisicsin eteen. Välinpitämättömästi sanoi hän: »Tilimme!»

»Mikä tili?»

Jessi avasi kirjan ja alkoi käännellä sen lehtiä.

»Täällä on kaikki! 14500 guldenia minä sain. 4500:lla guldenilla perustin liikkeen. 3000 guldenia panin säästöpankkiin; tässä on vastakirja. 2000 guldenia lainasin kukkain hankitsijoilleni; ne on viety kirjoihin. Liike menestyi hyvin. Yhdessä vuodessa tuotti se 3000 guldenia. Siitä käytin 1000 guldenia ja panin 2000 säästöön. Jäljellä on siis vielä 5000 guldenia, joista en voi esittää tiliä. Käytin ne omiin tarkoituksiini maksaessani Hadfalussylle. Jos te nyt matkustatte pois, niin minä en tiedä, milloin voin maksaa teille —»

Hän pani kirjan pois, nousi ja lisäsi hiljaa: »Ja jos te menette pois, niin en myöskään tiedä, mitä minusta tulee.»

Jurisics tarttui Jessin käteen.

»Jessi! Ettehän toki usko, että minä voisin ottaa takaisin nämä rahat?
Miten saatoitte sellaista minusta ajatella?»

Tiesikö Jessi itsekään, mitä tunsi, ajatteli? Hän piti rahoja yhteisenä omaisuutena. Niin se oli! — Ja nyt oli hänellä hyvä halu puhjeta itkuun.

Jurisicsin sydän löi tuskallisen kiihkeästi. Hänen katseensa kohtasi Jessin katseen. Magneettinen kipinä kirkasti kummankin silmät ja veti nuoret vastustamattomasti toinen toisensa syliin. Yht’äkkiä oli kaikki vieraus ja epäluulo poissa. He tunsivat toisensa jälleen, syleilivät toisiaan ja puristautuivat kiihkeästi kiinni toinen toisiinsa kuin eivät he voisi koskaan enää erota.

Jessi painoi hehkuvia kasvojaan ääneti Jurisicsin olkaa vasten ja nuori mies siveli itsensä unohtaneena hänen vaaleata tukkaansa.

»Eikö niin, meidän ei tarvitse enää erota toisistamme?»

»Ei koskaan enää!»

»Tiesinhän että rakastitte minua!»

»Mutta te — rangaistusvankia?»

Jessi nojautui taaksepäin nuoren miehen sylissä ja kädet hänen olkapäitänsä vasten katsoi häntä silmiin omituisesti hymyillen ja sanoi: »Näin on hyvä, oikein hyvä. Jos olisitte pysynyt herrasmiehenä, olisi minusta ehkä tullut teidän rakastettunne. Niinkin olisin rakastanut teitä, mutta te olisitte kuukauden tai vuoden perästä saanut minusta tarpeeksenne. Olen siitä varma, sillä niinhän tavallisesti aina käy —»

Sitten hän oman kauneutensa tunnossa lisäsi: »Nyt ette kyllästy minuun, olen siitä varma!»

Hän silitti Jurisicsin karheaa kättä ja sanoi sitten liikutetulla äänellä: »Mitkä karkeat kädet! Olette tehnyt työtä, eikö niin?»

Hän tahtoi suudella Jurisicsin kättä, mutta nuori mies ei sallinut.

He asettuivat nyt sohvaan istumaan ja tyttö kertoi Jurisicsille kellertäväkasvoisesta tädistään, jonka kanssa hän Hadfalussyn johdosta oli riidellyt ja joka sitten oli matkustanut Odessaan »toisen» sisaren luo; sitten huolista, joita hänellä oli ollut, kun häntä vankilassa ei oltu laskettu Jurisicsin puheille.

Jurisics sulki silmänsä kuin olisi häntä pyörryttänyt. Ja kuitenkin hän tunsi itsensä niin onnelliseksi, niin rohkeaksi ja ylpeäksi, elämänilon ja työhalun täyttämäksi. Tulevaisuus oli kuin kirkas aamu hänen edessään, menneisyys oli vain — muisto, koulu, joka hänen oli läpikäytävä, jotta hän oppisi onnelliseksi tulemisen taidon.

Hän oli sen oppinut, nyt tunsi hän sen selvästi.

Hän näki, että kaikki menetetty oli katoavan mitätöntä siihen verrattuna, mitä hän oli voittanut. Hänen yhteiskunnallinen asemansa, kunnia, osa, jota hän maailmassa oli näytellyt, kaikki oli vain kuorma, josta hänen täytyi vapautua saavuttaakseen sen ainoan, joka antoi elämälle elämisen arvon. Tätä ainoata piti hän nyt sylissään. Se ei ollut enää mikään unikuva, vaan rakkautta hehkuva, suloinen, kullankeltainen todellisuus.

16.

Kaksi vuotta myöhemmin.

* * * * *

Szomolnan metsänhoitovirkailijat olivat päättäneet toimeenpanna vuorilaitoksen henkilökunnan kanssa Ärarialmetsässä hauskan kevätjuhlan.

Vieraiden nimiluetteloita laadittaessa harkittiin pitkän aikaa, oliko János Kovács, fargasvölgylainen pajalaitoksen omistaja, kutsuttava juhlaan vai ei. Kutsumisen puolesta puhui se seikka, että Kovácsilla oli viehättävän kaunis vaalea rouva, joka jo kauan oli herättänyt herra johtajan huomiota, vaikka tämä ei tuntenut häntä muuta kuin ulkonäöltä. Kutsumista vastaan esitettiin että Kovács, joka noin vuosi sitten oli muuttanut asumaan pikku kaupungin läheisyyteen, oli vastoin kaikkia hyviä tapoja laiminlyönyt käydä ensivierailulla vuorilaitoksen johtomiesten perheissä. Johtajan rouva ratkaisi asian: Kovácseja ei voitu kutsua.

Ihmeellisiä ihmisiä tämä Kovács ja hänen elämäntoverinsa. Haukkaparin tavoin he olivat laittaneet pesänsä tuonne ylös vasta raivattuun seutuun ja elivät siellä hiljaista, yksinäistä elämää. Heidän pesänsä, pieni schweitsiläishuvila, sijaitsi parin minuutin matkan päässä vasarapajasta.

Paja oli rakennettu paksuista mustista hirsistä ja sen sisällä nousi ja laski puhkuvan höyrykoneen liikuttama jättiläisvasara, ja puolialastomat nokiset miehet käsittelivät hehkuvaa rautaa. Siellä valmistettiin kuokkia ja auranteriä. Kronstadtilaiset ajomiehet kuljettivat niitä tasangolle ja alaunkarilaiset maanviljelijät kyntivät niillä maaemon selkää. Kukaan ei tietänyt, mistä Kovácsit olivat tulleet. He saivat vanhalta omistajalta, jonka suurellinen elämä oli vienyt häviöön, halvalla hinnalla rappiolle joutuneen pajalaitoksen ja Kovács kävi innokkaasti työhön käsiksi. Aikaisesta aamusta myöhään iltaan oli hän pajassa. Metsänvartijat, joille hän joskus tarjosi kulauksen viinaa, todistivat jokaiselle, joka tietää tahtoi, että hän usein omin käsin kilpaa työmiestensä kanssa hoiteli vasaraa. Nokisin kasvoin, paidanhihat käärittyinä seisoo hän tulen ääressä, ja metsän kaiku vastaa rytmilliseen taontaan. Jos rouva sellaisella hetkellä tulee pajaan, lähtee hän sieltä tavallisesti ulos nenä hiukkasen noessa.

Szomolnan utelias yhdyskunta ei pitkiin aikoihin päässyt selville
Kovácsista ja hänen puolisostaan.

Rouva poistui ylen harvoin kotoaan ja kuitenkin käytti hän kotonaankin vaatteita, jotka olivat hienointa budapestiläistä muotia. Mies teki työtä kuin talonpoika ja oli kuitenkin käytökseltään kuin ylimys.

Postimestari luuli tietävänsä, ettei Kovácsilla aina liene ollut tämä nimi ja että hänellä oli jokin tahra menneisyydessään, jokin kassavajaus tai likainen perintöjuttu. Ylimetsänhoitaja sitävastoin oli kerran käynyt metsästysasioissa Kovácsin luona ja hän toi Fargasvölgystä mukanaan tiedon, ettei tällaisissa puheissa ollut mitään perää. Kovácsit olivat oikeata herrasväkeä, joka tarjosi vierailleen vanhaa luumuviinaa ja tuoreita leivoksia.

Virkailijat viettivät kevätjuhlansa ilman Kovácseja ja juhla onnistui »Szomolnan Sanomien» mukaan kerrassaan mainiosti. Tanssipaikka oli koristettu värillisillä lyhdyillä ja kansallislipuilla, naiset punoivat tammenlehvistä itselleen seppeleet, vuorilaitoksen soittokunta soitti suosittua »sydänkävyn polkkaa», ja nuoriso palveli mainitun lehden toimittajan sanojen mukaan innokkaasti hypyn jumalatarta.

Mutta »Szomolnan Sanomat» eivät maininneet mitään siitä, että postimestari illan suussa tuli pöhnään ja sinkautti notaarille vasten kasvoja syytteen, että tämä viime valtiopäivämiesvaaleissa oli antanut äänensä vastustuspuolueen hyväksi. Lehti vaikeni siitäkin, että tohtori, ehkäpä tulistuneena tästä alhaisesta herjauksesta, nimitteli postimestaria piikkisiaksi ja että molemmat ihramahaiset herrat stante pede olisivat käyneet toistensa tukkaan kiinni, elleivät heidän sillä hetkellä vielä verrattain selvät poikansa olisi pidättäneet heitä.

Johtajan rouva, hyvin hieno ihminen, piti tätä kohtausta sopimattomana, poistui mielenosoituksellisesti tanssipaikalta ja siirtyi seuralaisineen vuoren rinteelle, josta oli suurenmoinen näköala laaksoon.

Vasemmalla on Szomolnan kattilan muotoinen laakso rautatiesiltoineen, ja oikealla Fargasvölgy, helakanvihreä kapea metsäniitty kahden tumman metsäseinän välissä. Täällä oli Kovácsin pajalaitos. Vuoren rinteellä vasarapaja ja muutamia työmiesten mökkejä, niityllä nuoren puutarhan ympäröimä pikku schweitsiläistalo. Pari satavuotiasta kuusta vartioi sitä kuin kaksi kapusiinimunkkia.

Näin etäältä katsottuna tuntui paikka johtajan rouvasta sangen sievältä, arvonsa saisi se kuitenkin vasta myöhemmin, sitten kun rautatie ulotettaisiin sinne saakka.

Seurue istuutui nurmikkorinteelle. Nuoret alkoivat juuri miettiä mitä laulettaisiin, kun äkkiä kaikki vaikenivat ja katsoivat kapealle metsäpolulle, jota myöten kaksi kookasta olentoa lähestyi.

Vasaraseppä ja hänen vaimonsa.

Hitaasti kävellen astuivat he eteenpäin. Rouvan yllä oli vaalea kesäpuku, päässä miehen vihreä metsästyshattu ja kädessä iso kimppu metsäkukkia. Miehellä riippui metsästyskivääri olalta, hän oli avopäin ja piti kättään vaimonsa käsivarrella.

Heidän täytyi nojautua kiinteästi toinen toisiinsa mahtuakseen käymään rinnakkain kapealla polulla. Kun he menivät seurueen ohi, taivutti mies tervehdykseksi pronssinväristä päätään. Rouva joutui ilmeisesti hämilleen, toipui kuitenkin pian, paljasti päänsä ja näytti hymyillessään häikäisevän valkoisen hammasrivinsä.

Rauhallisesti astuivat he vuorenselännettä pitkin. Heidän edessään etenivät silmänkantamattomiin pitkät, tummat Siebenbürgin vuoristojonot. Vuorten huippujen yläpuolella hehkui taivas tummanpunaisena.

Johtajan rouva ja hänen hovinsa katseli kauan kävelijöiden jälkeen. Heistä näytti kuin olisivat nämä kaksi etääntyvää varjoa ylenneet jättiläissuuriksi ja astuneet suoraan halki rusoittavan taivaankannen.

»Olen sitä mieltä», sanoi vihdoin johtajan rouva, joka elostelevan miehensä kanssa vietti verrattain kireää perhe-elämää, »olen sitä mieltä, että olisi ollut vahinko kutsua nämä molemmat juhlaamme. Heidän on kahdenkesken paljon hauskempaa!»

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SUOKUKKA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SUOKUKKA

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE