Valheen verkko
Date: 2026-06-14T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Valheen verkko

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Valheen verkko

Romaani

Author: Sidney Warwick

Translator: Eero Alpi

Release date: June 14, 2026 [eBook #78869]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto, 1913

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78869

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VALHEEN VERKKO ***

language: Finnish

VALHEEN VERKKO

Romaani

Kirj.

SIDNEY WARWICK

Suomentanut

Eero Alpi

Kariston 50 p:n romaaneja N:o 18

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1913.

SISÄLLYS:

I. Mrs Lathomin mies.
II. Kylvö ja sen hedelmät.
III. Yksin.
IV. Laupiaan samarialaisen suojakoti.
V. Menneisyys ja tulevaisuus.
VI. David Muir.
VII. Työssä.
VIII. Varjo varjojen joukossa.
IX. Usvassa.
X. Marionin löytö.
XI. Kirje.
XII. Päätelmä.
XIII. Kaksi miestä.
XIV. Kaksi naista.

I

Mrs Lathomin mies.

Hartley Lathom oli kalpea ja näytti väsyneeltä, mikä seikka ei ollut ollenkaan ihmeellistä, sillä hän oli viettänyt viisi pitkää tuntia Greyminsterin oikeuden istuntosalissa. Vaan kun hän vaimoineen tuli sieltä ulos ja seisahtui silmänräpäykseksi korkeille rappusille, vastasi hän tavallisella avomielisellä hymyilyllään niiden monien ystävien tervehdykseen, jotka olivat kerääntyneet kadulle puristamaan hänen kättään. Lathom oli asianajaja ja sitäpaitsi oli hänellä niskoillaan kokonainen taakka kunnallisia tehtäviä ja luottamustoimia. Hänen kasvonpiirteensä tekivät luotettavan vaikutuksen, ja hänen kuntoaan olivat myös omiaan täydentämään kaikki hänen tekonsa.

Mrs Lathom seisoi hetkisen rappusilla yksinään. Hän oli kahdenkymmenenkahden vuotias, vaan näytti sitäkin nuoremmalta, niin että hänet olisi mieluummin luullut Lathomin tyttäreksi. Hänkin oli kalpea, vaan äkkiä hänen silmänsä välähtivät tummasti, ja hieno puna peitti hänen poskensa. Muuan nuori, laiha mies astui ylös rappusia ja nosti hänelle hattuaan. Hänen silmänsä, jotka olivat suuret ja harmaat, kohtasivat mrs Lathomin pitkän katseen. Tämä tuijotti häntä suoraan kasvoihin, osottamatta värettäkään siitä, että hän olisi tuon vieraan tuntenut.

Mies punastui ja sivuutti hänet rauhallisesti. Hän oli Rickard Jardine, mies, joka oli nostanut oikeudenkäynnin Hartley Lathomia vastaan, saadakseen häneltä erään rahasumman, jonka tämä oli viekotellut Jardinen äiti-vainajalta hänen vielä eläissään. Lathom oli kokonaan hoitanut hänen asioitaan, sillä Jardine oli viime vuodet oleskellut ulkomailla, eikä ollut ehtinyt kotiin edes ennen äitinsä kuolemaa.

Margot Lathom tunsi pyörrytystä. Hänestä tuntui nyt paljon pahemmalta kuin hän oli luullutkaan solvaista Jardinea sillä tavoin ihmisten edessä, jotka tiesivät heidän ennen olleen ystäviä.

Ystäviäkö? Eikö hän heidän erotessaan noin kolmisen vuotta sitten ollut sisimmässä sydämessään tuntenut, että he olivat toisilleen muutakin kuin ystäviä? Vaan hän oli pitänyt sydänsopukkansa oven suljettuna kokonaisen kolmen vuoden ajan. Oliko mahdollista, että tuon miehen näkeminen, joka oli jättänyt hänet sanomatta sanaakaan selitykseksi — miehen, joka oli hänen miehensä vihollinen — oliko mahdollista, että pelkkä näkeminen heitti sydämen oven täydelleen auki? Hän oli kiitollinen, kun Hartley Lathom saapui ja auttoi hänet vaunuihin, ja he ajoivat kotiin.

Lyhyellä kotimatkalla oli Lathom aivan vaiti, mutta vaikka hän hymyilikin jokaiselle tutulle vastaantulijalle, tuntui hänen vaimostaan kuitenkin siltä, että miehen itsensähillitseminen oli alkanut heikontua, ja että levottomuuden aavistus oli lyönyt leiman hänen silmiinsä. Silloin hänen omakin sydämensä pelosta kylmentyi, ja sitä tunnettaan hän ei tahtonut jaksaa salata. Ei siksi, että hän olisi epäillyt miehensä viattomuutta, vaan hän muisti, miten Oikeus kerta toisensa perästä oli jakanut syyllisille tuomioita ja syyttömille vapautta.

Mutta tavatessaan Lathomin päivällispöydässä katosi hänen tuskansa. Hänen miehensä kasvoilta oli poistunut varjo, ja hän oli jälleen entisen kaltainen, iloinen ja vilkas. Hänessä oli suuri määrä terävää, vaan ei ilkeätä leikillisyyttä, ja kuunnellessaan hänen puheitaan tunsi Margot sydämensä jälleen keventyneeksi.

Hän katseli kirkkain silmin pöydän toisella puolen istuvaa miestään. Margot tunsi itsensä ylpeäksi hänestä, joka oli niin voimakas ja rauhallinen ja tiesi, ettei hänessä voitu mitään salaista pahuutta paljastaa. Hän ei ollut koskaan ollut niin lähellä miestään kuin nyt, tuumi Margot itsekseen. Varmastikin oli tuo hänen sisimmän sydämensä salainen ovi jälleen sulkeutunut — sulkeutunut ainiaaksi.

Vaan päivällisen jälkeen meni Hartley työhuoneeseensa, ja kevennyksestä huoahtain heittäytyi väsyneenä takan luona olevalle nojatuolille. Hänen kasvonsa eivät enää säteilleet rauhallista iloisuutta. Levottomuus oli pyyhkinyt sen pois, niinkuin kuolema pyyhkii kyynelet.

Kuinka monta kertaa ajaessaan kotiin vaimonsa kanssa, kuinka monta kertaa noiden melkein kiusallisten ruokailujen aikana hänen punnitessaan niitä viattomia kysymyksiä, jotka yhdellä kertaa olivat musertaneet hänen lujan itseluottamuksensa, olikaan hänestä tuntunut, että hän oli mennyttä miestä, että Jardinella oli häntä vastaan todisteita, joista hänellä ei ollut aavistustakaan? Yhtämittaa toistivat hänen väsyneet aivonsa sanoja:

"Lähetittekö mrs Jardine-vainajalle välittäjän sopimuksen
Honduras-osakkeiden myynnistä?"

"Lähetin."

"Mitenkä sitten selitätte, että mrs Jardine on merkinnyt muistikirjaansa useat kerrat sitä teiltä turhaan pyytäneensä."

Niin, kuinka hän voi sen selittää? Se oli ensimäinen heikko kohta. Hänen olisi pitänyt huomauttaa, että sellainen juuri oli tavattoman epäkäytännöllisen naisen tapaista muistikirjanpitoa.

"En voi sitä selittää — sillä minä lähetin sen hänelle", oli hän rauhallisesti vastannut. "Muistan hänen sitä minulta kerran kysyneen. Se oli tapahtunut hyvin sivumennen — vielä samana päivänä minä sen lähetin. Hän ehkä hukkasi sen ja luuli, ettei hän ollut sitä ollenkaan saanutkaan. Hän oli jo silloin hyvin heikko, ja kaikki hänen ystävänsä tietävät, että hänen muistinsa oli huono."

"Oletteko valmis valallanne vakuuttamaan, ettette repinyt sopimusta rikki ja heittänyt sitä paperikoriin?"

"Siihen olen valmis."

"Teillä oli palveluksessanne kirjuri, nimeltä Fenwick, jonka erotitte?"

"Niin tein. Huomasin hänet epäluotettavaksi."

"Millä tavoin hän oli epäluotettava?"

Lathom muisti vastauksensa sanasta sanaan. Fenwickin nimen mainitseminen oli horjuttanut hänen itseluottamustaan.

"Minä en käsitä, mitä sillä seikalla on tekemistä tämän asian kanssa; hän oli juoppo ja sekaantui asioihin, jotka eivät häntä koskeneet."

"Te kai tarkotatte, että hän nuuski kaikkia papereita?"

"Aivan niin."

"Ehkä hän oli sellainen, että hän taisi koota yhteen rikki revityn paperin palaset, esim. jonkun kirjeen, jonka te olitte heittänyt paperikoriin?"

Se oli jokseenkin viaton kysymys, vaan Hartley Lathomille se oli kuin seinälle ilmestynyt tulikirjoitus. Hän ei jälkeenpäin käsittänyt, miten hän oli voinut säilyttää mielenmalttinsa, sillä sinä hetkenä oli tuntunut ikäänkuin olisi maa vajonnut hänen jalkainsa alla.

Hän oli repinyt rikki sopimuksen, jota hän ei ollut koskaan lähettänyt, eikä aikonutkaan lähettää mrs Jardinelle, ja heittänyt sen paperikoriin. Mikä houkkio hän olikaan ollut! Mennä nyt ja tehdä sellainen tyhmyys! Ikäänkuin hän olisi sen omilla silmillään nähnyt, tiesi hän nyt, että Fenwick oli kerännyt paperinpalaset ja myynyt ne sitten yleiselle syyttäjälle. Se oli ainoa todistus häntä vastaan senjälkeen, kun välittäjän tilikirjat olivat tulipalossa turmeltuneet. Hänet tuhosikin siis Fenwick eikä Jardine. Ja huomenna —.

Hän liikahti hermostuneesti, sillä ovi aukaistiin, ja hänen vaimonsa astui sisään.

"Hartley! Sinähän et työskentelekään, ja minä kun niin pelkäsin häiritä sinua. Vaan minä en viihtynyt yksinäni — minussa herää aina silloin kaikenlaisia tyhmiä aatoksia. Ikäänkuin sinulla olisi maailmassa mitään pelättävää!"

Margot polvistui nojatuolin viereen ja kietoi käsivartensa hänen kaulaansa.

"Näyttää niinkuin sinäkin olisit huolestunut. Voi, sehän on aivan turhaa!"

Hän painoi viileän poskensa hänen kuumaa poskeaan vasten, ja hetken aikaa istui hänen miehensä vaiti. Senjälkeen irtautui Hartley hänestä kärsimättömästi ja huudahti:

"Rakas Margotini, kuka tietää, mitä erinomainen englantilainen jury voi tehdä?"

"Mutta —" virkkoi tämä, "sinähän olet viaton, Hartley, ja mahdotontahan on —"

"Tietysti minä olen viaton", vastasi Hartley hermostuneesti. "Täydellisesti viaton siveellisesti, mutta —." Kuunteleva nainen veti henkeään tulisesti.

"Siveellisesti viaton!" huudahti hän ja tuijotti häneen katseella, jossa ilmeni hiipivää levottomuutta. "Hartley! Minä en tätä ymmärrä!"

Lathom ei ensin vastannut mitään. Kun hän sitten huomasi Margotin kangistuneet, kysyvät kasvot, koetti hän naurahtaa suruttomasti — vaan se epäonnistui.

"Älä tuijota minuun noin, Margot!"

Hän puhui vaikeasti ja kieli oli tarttua kitalakeen. Koko iltapäivän hän oli koettanut keksiä sanoja tätä väistymätöntä hetkeä varten, joka nyt oli tullut. Miten hän voisi sanoa totuuden — alastoman, kauhean totuuden?

"Niin, Margot —"

Tämän katse saattoi hänet hämmennyksiin, hän vaikeni ja käänsi pois kasvonsa. "Minä voin sen nyt sinulle tunnustaa — luulen siinä esiintyneen jotain — jotain sekaannusta — naiset eivät sellaisia asioita käsitä. Vaan siveellisesti katsottuna olivat rahat minun —."

"Mutta — sinähän sanoit — että — sinä — et koskaan — koskenutkaan rahoihin."

Margot värisi kuin viluissaan ja sai töintuskin puhutuksi.

"Niinpä tietysti. Enhän — enhän voinut syyttää omaa itseäni. Sitä olisi ehkä ollut vaikeata tyydyttävästi selittää." Hän koetti puhua tyynesti.

Margotin naisellinen vaisto käsitti heti koko totuuden. Sekaannuksia!
Ei! Se ei ollut sopiva nimitys.

"Sinä siis teit sen?"

Se oli enemmän syytös kuin kysymys. Hän tiesi vastauksen ennenkuin hän sen kuulikaan. Siis syyllinen, syyllinen! Hänen miehensä oli varas — valehtelija, syyllinen! —

Huoneessa vallitseva hiljaisuus tuntui iankaikkisuudelta. Lopuksi alkoi
Lathom puhua, koettaen säilyttää äänen sävyn rauhallisena.

"Tietystikin sinä kai ymmärrät, etten minä ole tehnyt mitään varsinaista vääryyttä, — että minä olen siveellisesti katsoen viaton! Nuo osakkeet osuivat lankeamaan juuri samana päivänä kuin minä ne möin. Minun kaukonäköisyyteni ansiota vain oli, että taisin myydä ne sopivana hetkenä — ja minä en silloin keksinyt mitään muuta keinoa saada rahaa", lausui hän melkein sammaltain. "Ja niin tulin minä jättäneeksi hänet siihen luonnolliseen käsitykseen, etten ollut voinut myydä osakkeita, koska niiden hinta jo oli alentunut."

Hänen tehdessään tämän täydellisen tunnustuksen ei Margot voinut muuta kuin katsoa häneen. Kaikki oli nyt hänelle päivän selvää. Ja hän — hän oli elänyt Hartleyn petoksen hedelmillä!

"Tavallani — oli minulla — oikeutta rahoihin. Minun kaukonäköisyyteni saattoi minut myymään osakkeet — minä tein vain sen, minkä jokainen minun sijassani olisi tehnyt — ja joka tapauksessa minä olen toimittanut hänelle rahaa sadoin kerroin työlläni, josta en koskaan ole ottanut maksua. Voi, Jumalani, sano nyt jotain!"

"Olen aivan huumaannuksissani", virkkoi Margot hiljaa. "Minä olin niin varma — aivan varma. Ja kun sinä vannoit lähettäneesi sopimuksen — oliko sekin — oliko sekin valhe?"

Hartley nyökkäsi, ja tuomarin kysymykset alkoivat taas soida hänen korvissaan.

"Luuletko sinä, että minä tunnustan hävittäneeni ne?" huudahti hän äkkiä tulisesti. "Mitä taivaan nimessä merkitsee, mitä minä sanoin tai en sanonut! Meitä liikuttaa vain se, mitä huominen päivä tuo tullessaan. Tuo kirottu Fenwick on myynyt sen heille. Minä joudun häviöön — minä menetän kunniani. Ja sinä, Margot — sinä ja sinun isäsi —"

Margot kääntyi pois. Hän ei kärsinyt nähdä häntä. Se mies, jota hän oli kutsunut puolisokseen, tuntui nyt äkkiä hänelle aivan vieraalta. Hän ei varmaankaan ollut koskaan voinut häntä oikein rakastaa? Eihän rakkautta olisi voinut tappaa niinkuin nyt olivat kuolleet hänen tunteensa. Hänen sydämensä ei tuntenut yhtään surua eikä sääliä — se oli muuttunut jääksi. Hän vain ihmetteli sitä, että hän niin kauan oli voinut sokeasti uskoa mieheen, jonka ainoana suruna oli, ettei rikos tulisi ilmi.

Lathom astui askeleen häntä kohti.

"Margot! Oletko sinä heti ensimäinen luopumaan minusta?" kysyi hän epätoivoisena. "Jumala tietää, että minä luotin sinun myötätuntoosi — ja apuusi."

"Mitenkä minä voisin auttaa sinua?" kysyi hän väsyneesti, "Tahdotko että minun tulee valehdella tai vannoa väärin?"

"Minä pyydän vain sinulta maailman yksinkertaisinta asiaa: mene tänä iltana Jardinen luo pyytämään häntä keskeyttämään oikeudenkäynnin."

Margot katsoi häneen hämmästyneenä. Oliko Hartley tullut hulluksi — olihan se aivan kuin mielipuolen keksimä ehdotus. Mennä Dick Jardinen luokse! Dick Jardinen luo, henkilön, jonka kanssa hän ei ollut vaihtanut yhtään sanaa kolmeen vuoteen, ja jota hän tänä samana päivänä niin uhkamielisesti oli loukannut ihmisten nähden raatihuoneen rappusilla.

"En, en", huusi hän, "se on mahdotonta. Täytyyhän sinun ymmärtää, että se on mahdotonta!"

"Mahdotontako? Se on ainoa mahdollinen keino paljastuksen estämiseksi. Sinun pyynnöstäsi Jardine kyllä keskeyttää oikeudenkäynnin — ja ensi viikolla me nauramme tämäniltaiselle pelollemme!"

Nauraa! Voisiko hän enää milloinkaan nauraa? Margot teki inhoa osoittavan liikkeen.

"Ja olisihan se ajattelematontakin", huudahti hän. "Vaikka Dick Jardine minua kuuntelisikin, en sittenkään tahdo mennä. Ja kuinka hän sitä tekisi — onhan jo liian myöhäistä luottaa hänen armeliaisuuteensa."

"Se ei ole myöhäistä! Hän ei kieltäytyisi sitä tekemästä — tiedäthän, että hän sinua rakastaa!"

Silmänräpäykseksi jäähmettyi Hartley siitä katseesta, joka tulisena suunnattiin häneen. "Kuinka sinä uskallat — oh, kuinka sinä uskallat?" kuiskasi Margot ja puristi käsiään hänen kasvojensa edessä. Tämä oli kai kuumehouretta — tämä ei voinut olla totta.

"Kuinka uskallan? Mutta sehän on totta!" virkkoi hänen miehensä kärsimättömänä. "Minä luulin sinun sen jo kauan sitten tietäneen. Hänhän rakasti sinua jo ennen ulkomaille lähtöään."

"Sinä olet väärässä, sinä olet väärässä!" virkkoi Margot tulisesti, toivoen hänen sanovan jotain vastaan. Se salainen sydänovi ei ollutkaan varmassa lukossa; Hartleyn sanat olivat sen jälleen avanneet, ja siellä asuva tuska alkoi hiljalleen herätä.

Mitä hän tarkotti? Rakastaisiko Dick Jardine häntä? Dick Jardine, joka kolme vuotta sitten oli jättänyt hänet, sanomatta yhtään sanaa hyvästiksi — oli jättänyt hänen sydämensä yksinäiseksi ja sairaaksi, niin että ensimäinen pyydystäjä sen heti sai saaliikseen.

Ja se ensimäinen oli ollut Hartley Lathom. Margot oli mennyt naimisiin hänen kanssaan senvuoksi, että tämä oli voimakas ja hyvä, ja että hän, Margot, oli silloin suuressa turvan tarpeessa — sillä hän tiesi, että ainoastaan voimakkaan miehen rakkauden turvissa hän ehkä vähitellen voisi koota särjetyn ylpeytensä rippeet.

Lathomin ääni keskeytti hänen harhailevat ajatuksensa.

"Minä olen oikeassa. Dick Jardine rakasti sinua kolme vuotta sitten. Hän olisi kysynyt sinulta, olisitko tahtonut mennä hänen kanssaan naimisiin, mutta…"

"Mutta?" Margot kiintyi tulisesti tuohon yhteen ainoaan sanaan. "Mutta mitä?"

Lathom epäili sanoa.

"Sinä aioit sanoa jotain. Jos sinä kieltäydyt sitä sanomasta — silloin kieltäydyn myös minä menemästä hänen luokseen."

"Minä petin hänet", virkkoi Hartley naurahtaen hermostuneesti. — "Minä — minähän olin sinuun aivan hullaantunut — tiedäthän sen, Margot. Ja hän oli ainoa kilpailijani, jota pelkäsin. Sinä iltana Ashleyn luona hän näytti olevan varma sinusta — vaan minä osoitin hänelle, että hän oli erehtynyt."

"Erehtynyt?"

"Niin, minä sanoin hänelle, että sinä olit luvannut tulla minun vaimokseni, ja viisaana miehenä hän väistyi tieltä."

"Mutta sinähän valehtelit."

Nämä sanat lausuttiin hiljaa, vaan kuului ikäänkuin ne olisivat veitsen tavoin viiltäneet hiljaisuutta.

"Tuskin. Rakkausasioissa on kaikki luvallista", alkoi Hartley, mutta vaikeni heti, nähdessään Margotin silmien säihkyvän.

"Sinä valehtelit! Se oli valhe, joka ehkä muutti koko hänen elämänsä — ja minun. Ja kuitenkin sinä rohkenet pyytää minua menemään hänen luokseen rukoilemaan armoa!"

Silmänräpäyksen ajan tuijotti Hartley vaimoonsa, ja hänen vanha mustasukkaisuutensa heräsi uudelleen.

"Silloin sinä välitit hänestä. Ja kuitenkin sinä menit naimisiin minun kanssani", huudahti hän äkkiä. "Eikö niin, sinä välitit hänestä?"

Margot katsoi häneen leimuavin silmin, ja hänellä oli suuri halu musertaa hänet sanoilla: "Se on totta, minä rakastin häntä niin paljon, että olisin voinut avojaloin seurata häntä vaikka maailman loppuun, jos hän vain kerrankin olisi sanonut: tule!"

Mutta hän antoi vain hiljaisuuden puhua, ja Hartleyn mustasukkaisuus sammui yhtä nopeasti kuin se oli alkanutkin.

"Margot", lausui hän, "vaikka se tuntuukin sinusta inhoittavalta, tapahtui se ainoastaan senvuoksi, että minä rakastin sinua tulisesti. Minkään muun perusteella en voi saada anteeksiantoa. Menetkö sinä hänen luokseen — tahdotko auttaa minua?"

"Minä menen", vastasi Margot väsyneesti. "Onhan tämä tapaus tukala. On siis parempi, että menen."

Hartleyn keventynyttä mieltä toisti hänen silmiensä säteily.

"Sinä olet kiltti tyttö", sanoi hän ja aikoi vetää hänet puoleensa, mutta puoleksi tukahtuneella äänellä huudahtaen työnsi Margot hänet inhoten luotaan.

II

Kylvö ja sen hedelmät.

"Mrs Lathom, sir!"

Jardine kääntyi kuullessaan ilmotuksen; hän istui kirjoituspöytänsä ääressä puolivalmis kirje edessään. Hetkisen hän tuijotti hämmästyneenä kynnyksellä seisovaa olentoa, vaan nousi pian ja astui ojennetuin käsin häntä kohti.

"Margot! Tämä on minulle odottamaton ilo!"

Margot ei vastannut heti. Hänen väsynyt katseensa harhaili ympäri tuota tuttua huonetta, joka näytti tervehtivän häntä kuin vanhaa ystävää.

Hänen kasvonsa olivat lumivalkoiset, ja hän vavahti hiljaa Jardinen koskettaissa hänen kättään.

"Tiedän olevani tungettelija", virkkoi hän soinnuttomalla äänellä. "Ja sinäkin varmaan pidät minua sinä, kunhan kuulet asiani."

"Tällaista iloista yllätystä en voi kutsua tungetteluksi", vastasi Jardine kevyesti. Hän huomasi, miten kärsimys oli luonut varjon Margotin kauniisiin silmiin, sekä aavisti, kuinka paljon hänen oli täytynyt tinkiä ylpeydestään saapuakseen hänen luokseen tuon kohtauksen jälkeen raatihuoneen rappusilla. "Sinulla on varmaan kylmä, Margot! Tule tänne takkavalkean luo!"

Jardine asetti hänelle tuolin.

"Minä — minä en tahdo istua", sanoi hän, ponnistaen voimiaan. "Olen saapunut luoksesi pyytämään sinulta jotain — jotain, mitä minulla ei olisi oikeutta pyytää."

Samassa hän vaikeni.

Jardine näki, miten hänen ylpeät suupielensä vavahtelivat, ja miten hänen silmänsä kävivät entistä himmeimmiksi.

"Vanha ystävyytemme oikeuttaa sinut pyytämään mitä vain haluat", virkkoi hän hiljaa.

"Voi, vaikene, vaikene!" huudahti Margot muuttuneella äänellä. "Minä kärsin sinun hyvyydestäsi — kärsin siitä, että sinua loukkasin. Minä en vielä silloin tiennyt — että minulla on syytä hävetä sinua — hävetä!"

Huoneessa vallitsi hiljaisuus hetken aikaa, kunnes hän jaksoi jatkaa.

"Tulen mieheni lähettämänä", alkoi hän sammaltaen.

"Lathomin!"

"Niin. Anna minun sanoa asiani ja mennä! Hän tietää huomenna häviävänsä — ja minä tiedän, että se on aivan oikein hänelle." Margot ei katsonut häneen, ja hänen äänensä oli tuskin kuuluva. "Hän on lähettänyt minut sinun luoksesi pyytämään, että sinä — keskeyttäisit oikeudenkäynnin. Hän pyytää sinun armahtamaan häntä — joka — ei ansaitse armoa."

Heidän katseensa kohtasivat toisensa. Ja silloin, ennenkuin Jardine ehti mitään vastata, huudahti Margot tuskallisesti:

"Mitähän sinä ajatteletkaan minusta? En, minä en pyydä sinulta mitään — en pyydä mitään! Se olisi liian alhaista! Minä en pyydä mitään!"

Hän kääntyi ja astui askeleen ovea kohti, vaan Jardine kiirehti hänen luokseen ja laski kätensä hänen olalleen.

"Margot, sinä et saa mennä!" huudahti hän. "Minä itsekin kadun, että ollenkaan nostin tuon onnettoman oikeudenkäynnin."

Hän meni pöydän luo ja otti kirjeen, jota hän äsken oli kirjoittanut.
Se oli hyvin lyhyt ja osoitettu Jardinen asianajajalle.

"Margot, lue tämä!"

Tämä otti kirjeen, luki sen ja katsahti häneen hämmästyneenä. Hänen kosteissa silmissään välähti ihmeellinen, värähtelevä tuli; hänen huulensa vavahtelivat.

"Sinähän — sinähän aioit tehdä sen ennenkuin minä olin pyytänytkään!" huudahti hän.

Kirje sisälsi asianajajalle määräyksen ehdottaa Lathomille, että juttu jätettäisiin silleen.

"Miksi olet tämän tehnyt? Sinähän voittaisit."

Dick Jardine naurahti. "Ikäänkuin ei olisi tärkeämpiä asioita voitettavana. Tietysti olisin jatkanut — jos Lathom olisi yksin. Vaan hän ei ole yksin. Hän on sinun miehesi." Jardine vaikeni hetkeksi. Sitten hän jatkoi: "Nähdessäni sinut tänään oikeussalissa, tunsin minä, etten voi enää tätä juttua jatkaa — minä en voi, koska oikeudenkäynti on sitä miestä vastaan, jota sinä rakastat."

Margot katseli häntä suurin silmin, ja äkkiä peitti hän käsillään kasvonsa ja purskahti itkuun.

"Älä itke, Margot! — Sinä et saa itkeä!"

Jardine kosketteli hiljaa hänen käsiään, jotka olivat kyynelten kostuttamat.

"Sehän on niin yksinkertainen, niin kovin yksinkertainen asia, kun muistamme, miten hyviä ystäviä me olemme aina olleet — ja miten minä kerran toivoin — minun ei ehkä pitäisi sitä sanoa, vaan ei se enää tee mitään, ja minä soisin, että sinä sen tietäisit — minä toivoin, että me olisimme tulleet toisillemme enemmän kuin ystäviksi — että me olisimme lähentyneet toisiamme enemmän kuin tavallisina ystävinä. Väliin kuvittelin itselleni — niin, minä tiedän, että minä petin itseäni. Aioin sen sanoa sinulle — kolme vuotta sitten ennenkuin matkustin — vaan sain juuri silloin tietää, että sinä olit antanut sydämesi toiselle. Ja niin minä lähdin."

Hän vaikeni. Margot ei voinut hänen puhuessaan nostaa päätään. Kurkussa tahtoi jokin tukehuttaa hänet.

Tuo vanha tuska ja korvaamaton menettäminen, joka kolme vuotta sitten oli pakottanut hänet jättämään Englannin, heräsi sillä silmänräpäyksellä jälleen täyteen eloon. Mutta hän jaksoi voittaa sen ja jatkoi edelleen:

"Ymmärräthän siis, Margot, etten voi jatkaa oikeudenkäyntiä, kun se koskettaa niin läheltä sinua. Mene ja sano se Lathomille. Minä olen varma siitä, että se on ollut hänen puoleltaan vain erehdys. Miehelle, jolla on niin paljon tekemistä kuin hänelläkin, voi helposti sattua sellaista. Niin, unohtakaamme kaikki tyyni. Älköön tämä juttu millään tavoin häiritkö sinun onneasi sen miehen rinnalla, jota sinä rakastat. Kaikkihan me olemme erehtyväisiä — Ja jokainenhan tietää, että Lathom on kunnon mies."

"Dick, Dick, — vaikene — älä sano niin!" huudahti Margot tulisesti. "Minä en palaa milloinkaan hänen luokseen. Minä en palaa hänen luokseen!"

"Margot! Mitä sinä tarkotat?"

"Voi, sinä et tiedä…! Hän joka on sinulta varastanut, on tunnustanut saaneensa minut vaimokseen petoksella — se petos oli yhtä inhottava kuin tämäkin — ja kuitenkin saattoi hän lähettää minut sinulta pyytämään armoa!"

Hän vapisi mielenliikutuksesta.

"Saiko hän sinut vaimokseen petoksella?" kysyi Jardine, ja aavistus asian oikeasta laidasta alkoi hiljaa hiipiä hänen aivoihinsa.

"Valhe saattoi sinut matkustamaan pois Greyminsteristä kolme vuotta sitten. Hän ei ollut vielä edes pyytänyt minua vaimokseen. Hän valhetteli sinulle!"

"Hän siis valhetteli!" Dick Jardinen kasvoille ilmestyi voimakas suuttumuksen ilme. "Margot, sinä siis olit vielä vapaa sinä iltana kolme vuotta sitten? Sanoitko, että sinä olit vapaa?" Hänen katseensa oli läpitunkeva.

"Minä olin vapaa." Margot lausui sen melkein kuiskaten. "Hän ei edes ollut kysynyt minulta — enkä minä koskaan ollut ajatellutkaan ruveta hänen vaimokseen."

"Suuri Jumala! Ja hän kun sanoi minulle, — uskoen sen salaisuutena — että hän jo oli kihloissa sinun kanssasi, vaan ettei kihlausta vielä vähään aikaan julaistaisi. Margot, ellei hän olisi sitä minulle kuiskannut, olisin minä sinä iltana sanonut sinulle, että minä rakastin sinua. Mitä sinä olisit siihen vastannut?"

Margot ei vastannut.

"Margot, minulla on oikeus saada se tietää. Sano, oliko minulla mitään toivoa?"

"Luulen että sinulla oli", virkkoi Margot viimein, ja hän lausui sen niin hiljaa, että hänen sanansa tuskin ollenkaan häiritsivät huoneessa vallitsevaa hiljaisuutta. "Voi, Dick, etkö sinä ymmärrä?"

"Sinä rakastit minua — mutta hänen valheensa ja petoksensa erotti meidät ainiaaksi! Sinä rakastit minua Margot! Sinä rakastat minua vieläkin!" Jardinen ääni värisi surusta Ja tuskasta, ja hän laski molemmat kätensä Margotin olkapäille ja katsoi häntä syvään silmiin.

"Sinun silmäsi sanovat sen minulle!" virkkoi hän. "Jos sinä sen kiellät, niin minä en usko sinua. Sinä rakastat minua vieläkin. Sinä et saa palata hänen luokseen — sinä olet minun, Margot, minä otan vain takaisin sen, minkä hän minulta varasti! Sinä rakastat minua."

Margot katsoi maahan. Niin, se oli totta, hän rakasti häntä; miksi hän epäilisi? Häntä kutsui uudestaan herännyt rakkaus. Tie oli avoinna. Mies, joka häntä rakasti, odotti häntä; hän kyllä suojaisi häntä. Miksi hän siis epäilisi? Silmänräpäyksen ajan nojasi Margot häneen, ikäänkuin tuulen koskettama kukka. Houkutus tuli juuri hänen ollessaan heikoimmillaan — hän oli vähällä taipua.

Mutta äkkiä hän veti kätensä pois.

"Ei, ei!" kuiskasi hän, taistellen nyyhkytystä vastaan. "Se ei voi tapahtua, Dick, se ei voi tapahtua! Toisella vääryydellä älköön toista korvattako. Meidän välillämme on este!"

Hän käänsi pois katseensa; ehkä hän tunsi oman heikkoutensa. Tämä mieshän voisi jakaa hänelle kaikkea sitä hellyyttä ja rakkautta, jota hän kaipasi. Hän pelkäsi, nyt omaa itseänsä.

Silmänräpäyksen ajan tuumi Jardine, miten hänen olisi meneteltävä. Hän arveli, että jos hän käyttäisi tahdonvoimaansa ja sanoisi "tule", niin Margot noudattaisi hänen pyyntöään. Jardine huomasi, ettei hänen voittamisekseen tarvittu paljon — silmäys tai rukoileva sana olisi kylliksi. Mutta hänhän oli mies, ja hän rakasti häntä — siksi hän ei voinut käyttää hyväkseen hänen heikkouttaan.

"Anna minulle anteeksi, Margot!" sanoi hän äkisti. "Minä en ollut äsken oma itseni. Sinä olet oikeassa ja minä väärässä. On olemassa este, ja minä rakastan sinua liian paljon saattaakseni murtaa sen. Meidän täytyy tyytyä kohtaloomme."

"Minä palaan takaisin", virkkoi Margot hiljaa. "Vaan minä palaan miehen luo, joka ei enää koskaan ole minun puolisoni." Hän katsoi Jardineen surullisesti. "Minun täytyy nyt lähteä — ennenkuin ehdin muuttaa päätöstäni. Siihen ei tarvittaisi paljon."

Hän kulki Jardinen rinnalla hiljaisia katuja pitkin. Tarttuessaan sitten hänen käteensä sanoakseen jäähyväiset, lausui tämä: "Minusta tuntuu hyvältä se, mitä nyt tiedän, vaikkakin, sadun prinssin tavoin, en koskaan saa valtakuntaani omakseni."

Samassa Jardine kääntyi ja jätti hänet.

Margot tiesi, mitä hän tarkotti. Ja se lemmen valtakunta, jonka he olisivat voineet jakaa keskenään, se oli ryöstetty heiltä petoksella. — Nyt oli hän jälleen palaamassa vanhaan elämäänsä, josta kuitenkin oli tullut toisenlainen, ja jota koskaan enää ei voisi muuttaa entisen kaltaiseksi.

Margotin avatessa oven työhuoneeseen hypähti Lathom pelästyneenä. Hän ei ollut kuullut hänen tulevan, ja hänen poissaollessaan oli pelko saanut hänet kokonaan valtaansa. Hän pani parhaillaan tavaroita kokoon matkalaukkuun, sillä hän oli kadottanut kaiken toivonsa Margotin käynnin onnistumisesta. Siinä tapauksessa hän tahtoi mieluummin paeta, paeta — ja jättää hänet yksinään kantamaan häpeän.

Kun Lathom näki hänet, nousi hän kiivaasti ja huusi: "No? Tapasitko
Jardinen?"

Margot nyökkäsi. Samassa silmänräpäyksessä heräsi hänessä tavaton inho tuota miestä kohtaan.

"Miksi sinä et sano mitään?" virkkoi Lathom suunnattoman kärsimättömänä. "Merkitseekö se, että — hän kieltäytyi?"

Margot ei tuntenut myötätuntoa. Miehensä sydämen alhaisuus teki hänet kovaksi — miehensä, joka oli päättänyt paeta, ellei hän onnistuisi.

Ja hän vastasi:

"Jardine kieltäytyy."

Lathomin kasvot kävivät tuhkan harmaiksi. Hänhän oli toivonut niin varmasti. Mutta Jardine siis olikin kieltäytynyt. Hänen epätoivonsa muuttui ankaraksi vihaksi.

"Sinulla siis ei ollut niin suurta valtaa hänen ylitseen kuin olit luullut!"

Margotin kasvojen ilmeet muuttuivat koviksi. Hän oli jo ehtinyt katua valhettaan, vaan tämä miehensä lause paadutti hänet uudelleen.

"Unohdat, että se olit sinä, joka pyysit minun menemään Jardinen luokse."

"Sinä siis todellakin olet epäonnistunut?" toisti Lathom. "Etkä sinä voinut häntä taivuttaa?"

"Johan sanoin, että minä epäonnistuin."

"Se siis ratkaisee asian", virkkoi Hartley tylysti. "Minä matkustan yöjunalla Lontooseen." Hän silmäsi hermostuneesti kelloaan. "Minulla ei ole enää pitkää aikaa. Margot, lähetä palvelijat nukkumaan. Kukaan ei saa tietää minun matkustavan. Huomenna heti kun pankki avataan saat nostaa minulle rahasumman — minä annan sinulle osotteen, jonne voit sen minulle lähettää."

Hän jatkoi kuumeentapaisesti matkalaukkunsa täyttämistä. Margotille hänellä ei ollut enää mitään sanottavaa. Kaikessa vain itse, itse, itse!

Senvuoksi heittikin Margot lähtiessään huoneesta häneen halveksivan katseen.

Tultuaan omaan huoneeseensa istui hän kauan, kauan ja ajatteli. —

Äkillinen päähänpisto oli saattanut hänet valhettelemaan, ja se valhe eroitti hänet nyt miehestään ainiaaksi, ajoi Hartleyn pakosalle. Hänen omatuntonsa soimasi häntä.

Se ei ollut kohtaloonsa tyytymistä, kuten Dick oli sanonut Dick oli tehnyt hänen tähtensä uhrauksen, ja hän teki sen nyt tyhjäksi valheella — kurjalla valheella. Dick kutsuisi sitä varmaan kurjaksi valheeksi. Se ei ollut kohtaloonsa tyytymistä!

Hänellä ei ollut muuta tehtävää kuin mennä ja ilmoittaa miehelleen asian oikea laita. Menisikö hän? Olisihan kauheata ruveta edelleen elämään tuon miehen kanssa, joka oli varas, ja joka oli petoksella saanut hänet omakseen! Vaan hän oli itsekin valhetellut. Oh, se oli alhaista! Hän ei koskaan lakkaisi halveksumasta itseään. Äkkiä hän nousi. Hän tahtoi "tyytyä kohtaloonsa".

Astuessaan lattian poikki luuli hän kuulleensa laukauksen, ja samassa ajoi automobiili ohi. Ehkä se olikin vain harhakuulo ja johtui automobiilin tärinästä. Saavuttuaan miehensä ovelle havaitsi hän, että se oli lukittu. Margot tunsi vaistomaista pelkoa — vaan eihän se voinut olla laukaus, tuumi hän itsekseen. Joka tapauksessa tuntui hyvältä, kun hän siinä samassa kuuli Lathomin äänen.

"Kuka siellä?"

"Minä, Margot. Minulla on sinulle jotain sanottavaa." Viipyi pari silmänräpäystä ennenkuin hän päästi hänet sisään. "No?" kysyi hänen miehensä ja hengitti huohottain, ikäänkuin hän juuri olisi juossut.

"Minä en puhunut sinulle totta", sanoi Margot suoraan. "Minua pahoittaa tekoni. Mr Jardine on käskenyt asianajajansa keskeyttämään oikeudenkäynnin."

"Margot, onko se totta?"

"Totta, Hartley!" Hän melkein huusi sen. Hän tuijotti punaiseen mattoon. Siinä oli tumma täplä, joka vielä oli kostea.

"Sinun valheesi oli hävytön. Ja tiedätkö, mitä se on matkaansaattanut?" huusi hän. "Katso, katso! Kas tässä sinun valheesi seuraus!"

Hartley Lathom näytti melkein mielipuolelta vetäessään syrjään huoneen nurkassa olevan varjostimen.

Margot astui askeleen taaksepäin, valkeana kuin kuolema ja kauhun valtaamana.

Fenwick! Siinä makasi Fenwick, tuo eron saanut kirjanpitäjä, jonka todistus olisi aiheuttanut Lathomille tuomion.

Tuo kuollut mies oli hänen valheensa uhri! Hän oli valhetellut vain äkillisestä mielijohteesta, vaan se oli matkaansaattanut kuoleman.

"Hän, roisto, saapui minua kiusoittamaan — hän oli tukkihumalassa. Sinun valheesi oli tehnyt minut hulluksi. Minä en tiennyt mitään, ennenkuin —"

Hän oli melkein tukehtua. Tekonsa alkoi kauhistuttaa häntä. Äsken kehoitti hän häntä katsomaan, mitä hän oli tehnyt, vaan nyt hän huusi:

"Ei, ei — älä katso häneen, Margot! Hänhän on — hän on hirveän näköinen."

Margotin silmissä ilmenevä tavaton kauhu sai Lathomin aivan suunniltaan. Kuitenkin jaksoi hän itseään jonkun verran hillitä, ja hän saavutti vähitellen merkillisen, luonnottoman rauhan. Hänellä oli rikoksensa silmiensä edessä, ja nyt tarvitsi hän vieressään seisovan naisen apua.

"Margot!" huudahti hän. "Koeta tyyntyä! Jos vaan tahdot, voit sinä auttaa minua. Minä tarvitsen apua."

"Mitä sinä aiot tehdä?" kuiskasi tämä.

"Eihän minulla ole muuta neuvoa kuin ampua kuula ohimooni", vastasi
Hartley raa'asti. "Minun täytyy tappaa itseni —." Hänen äänensä särkyi.
Hän kääntyi ja tyhjensi yhdellä siemauksella lasillisen viiniä, joka
oli ollut hänen pöydällään jo aikaisesta iltapäivästä asti.

Margotin sydämeen hiipi ajatus, ettei tämä kaikki ollutkaan totta. Sen täytyi olla unta, ilkeätä, kauheata unta. Ja verhon takana ei todellisuudessa varmaan ollutkaan miehen ruumista. — — Lathom meni puutarhaan johtavan suuren ikkunan luo, josta hän oli päästänyt Fenwickin sisään, ja sulki sen. Hän oli aukaissut hänelle hyvin vastenmielisesti, sillä hän pelkäsi tämän juopuneena ollen aikaansaavan melua ja häiriötä. — Hartley seisoi nyt hetkisen vaiti ja tuijotti ulos kuun valaisemaan puutarhaan.

Hänellä oli yksi ainoa mahdollisuus selviytyä tästä onnettomasta asemasta, johon hänet olivat johtaneet hänen omat kärsimyksensä ja vaimonsa lausuma valhe. Hän oli jo kauan hautonut sitä ajatusta — vaan se pöyristytti häntä.

Fenwick oli sekä kokonsa että muotonsa puolesta hyvin Lathomin näköinen. Tuo samannäköisyys olikin jo heti aluksi aiheuttanut Lathomin tuntemaan vastenmielisyyttä häntä kohtaan. Fenwick oli matkinut hänen käyntiään, hänen tapaansa kammata tukkansa, ja Lathom kun aina ylpeili hyvästä maustaan!

Jos vaihtaisi paikkaa tuon olion kanssa verhon takana? Päättäväisesti hylkäsi hän sen ajatuksen. Vaan muu pelastushan ei olisi mahdollinen. Jos vaan Margot suostuisi auttamaan häntä, olisi asia selvä.

Ja Margotin täytyi auttaa häntä. Hänhän oli siveellisesti vastuussa tästä kauheasta teosta; sehän oli seuraus hänen valheestaan.

Itsemurha! Fenwickin ruumis löydettäisiin seuraavana aamuna Lathomin vaatteisiin puettuna. Ja selitys olisi uskottavampi kuin itsemurha? Tapahtuihan niin monasti, että viattomasti kärsivät tekivät itsemurhan. Miks'ei siis hänkin? Kaikki seikat viiltäisivät jälkeenpäin siihen, että teko oli tehty mielenhäiriössä. Ja laukaus oli runnellut Fenwickin kasvot niin, ettei todellisuuden ilmi tulemisesta olisi pelkoakaan.

Niin, se oli ainoa keino.

Hän punoi nopeasti suunnitelman. Hänellä oli mielessään lauseet valmiina Jälkeen jätettävää kirjettä varten — lauseita, jotka todistaisivat tavatonta sielun jännitystä, liiallista mielen rasitusta ja ankaraa surua.

Hän puhui nyt Margotille röyhkeän avomielisesti.

"On vain yksi keino pelastumiseen, ja minun tulee sitä käyttää. Vaan sinusta riippuu, jos minä onnistun. Sinä olet saattanut minut tähän tilaan — ja jos minä pääsen pakoon, niin lupaatko vaieta kaikesta tästä, mitä on tapahtunut?"

Margot silmäsi häneen pelästynein katsein. Hän oli valhetellut Lathomille tämän ollessa epätoivon vallassa, ja sen valheen vaikutuksesta oli tämä tehnyt teon, jota ei koskaan tekemättömäksi saisi. Lathomilla oli oikeus tehdä hänelle vaatimuksia.

"Minä en petä sinua."

Hartley lähestyi häntä.

"Ei sanaakaan isällesi eikä Jardinelle. Ei sanaakaan, ymmärrätkö?"

Margot katsoi häneen pelotta.

"Olenhan antanut sanani."

Lathom olisi voinut nauraa hänelle vasten naamaa. Mitä merkitsivät nyt hänen sanansa hänelle. Hänhän oli katkerimmalla hetkellä valhetellut Hartleylle — uskoisiko tämä häntä koskaan enää. Mutta silloin muisti hän, että Margot oli häntä rakastanut — joskin se rakkaus nyt oli sammunut. Lathom häpesi itseään.

Margotia vavistutti, kun Hartley kertoi hänelle suunnitelmansa, vaan hän kyllä käsitti, että se oli ainoa pelastuskeino.

"Etkö sinä aio mitään tunnustaa, Hartley?" kysyi Margot.

"Tunnustaa!" huusi tämä. "Oletko sinä hullu? Onhan Jardine luvannut antaa minun nimeni säilyä puhtaana. Pysyköön hän sanassaan."

Hartleyn ohimot pullistuivat hänen ajatellessaan Jardinea. Tämä oli rakastanut hänen vaimoaan, ja nyt, lähtiessään itse yksin avaraan maailmaan, jäisi hänen vaimonsa ja Jardine tänne.

Margotia alkoi kaduttaa ja hän huudahti:

"Voi, Hartley, jää tänne ja alistu kohtaloosi! Minä luulen, että se on parasta. Sinun suunnitelmasihan on mahdoton. Miten sinä pääset alkuun ilman rahaa —?"

"Minulla on kyllä tarpeeksi rahaa", vastasi Hartley. "Ja jos olen elossa, saat sinä kuukauden perästä osotteeni, jonne voit lähettää lisää. Niin, kohtalo vapauttaa sinut minusta. Jos et kuule minusta mitään viikkoon, kuukauteen — silloin ymmärrät, mitä se merkitsee. Ja minä luulen, ettet sinä sitä sure!" lisäsi hän katkerasti.

Silmänräpäyksen ajan tunsi Margot myötätuntoa, vaan ainoastaan silmänräpäyksen; hänen kasvoillaan ei näkynyt värettäkään.

"Nyt on parasta, Margot, että menet huoneeseesi", sanoi Lathom äkkiä.
"Jätä minut. Onko nyt sitten kaikki lopussa, Margot?"

Tämä teki käsillään epätoivoisen liikkeen.

"Jumala auttakoon meitä, Hartley!"

Hartleyn huulilta pääsi soinnuton huudahdus, ja hän lähestyi vaimoaan, tarttuakseen hänen käsiinsä, vaan tämä väistyi. Hän huomasi olevansa yksin. Hän tuijotti oveen. Margot oli kadonnut.

Koko talossa oli hiljaista, hiljaista kuin haudassa. Margot tunsi nyt ensi kerran tämän sananparren todellisen merkityksen.

Hänessä taistelivat pelko ja inho. Hänen miehensä oli kurja raukka, joka oli voittanut hänet valheella. Mutta kuitenkin oli hän puoliso hänelle, joka nyt lähti maailmalle Kainin merkki otsallaan. Ja hän päästi nyt hänet menemään sanomatta sanaakaan hyvästiksi — vaikka oli mahdollista, ettei hän koskaan enää häntä tapaisi.

He eivät voisi enää koskaan yhtyä — ei koskaan. Ja kuitenkin katui hän katkerasti, ettei hän ollut antanut Hartleyn tarttua hänen käsiinsä. Hän aukaisi oven ja kuunteli. Ei kuulunut hiiskaustakaan. Hän meni alas rappusille ja aukaisi kirjastohuoneeseen johtavan oven. Lathom oli siellä. Nähdessään hänet päästi Margot kiljahduksen. Oliko tuo mies Hartley — mies, päässään pehmeä huopahattu, joka oli painettu silmille, ja valkoinen huivi kaulassaan.

"Margot!" huudahti Hartley. Mutta samassa hän nähtävästi huomasi hänen suuren kauhunsa.

"Kaikki on valmista", jatkoi hän kuitenkin hiljaa. "Hartley Lathom on kuollut. Ja sinä et tiedä siitä mitään, sinä erosit hänestä jo illalla, ja hän oli väsynyt. Siinä kaikki, mitä sinä tiedät, ymmärrätkö?"

"Ymmärrän."

Margot kääntyi poispäin; hän ei saattanut katsella miestään sellaisena. Valtavasta myötätunnostaan huolimatta katui hän nyt kuitenkin, että oli ollenkaan lähtenyt alas.

"Minun täytyy nyt lähteä", lausui Lathom matalalla äänellä. "Jätä minut Margot! Margot, eikö sinulla ole minulle yhtään sanaa sanottavana, eikö yhtään silmäystä minulle?"

Hänen äänensä värisi hellää rukousta. Lathom rakasti häntä. Milloinkaan ennen ei hän ollut tuntenut rakkautensa voimaa niin suureksi kuin nyt.

"Margot!" Hän otti askelen häntä kohti ojennetuin käsin ja palavin silmin. "Margot, minä olen aina sinua rakastanut —"

Margot oli seisonut kasvot käännettyinä toisaalle, vaan Hartleyn lausuessa nämä viimeiset sanat katsoi hän jälleen häneen, ja hänen silmiinsä ilmestyi sellainen kauhun ja inhon ilme, että hänen miehensä vavahti säikähdyksestä.

Hartley antoikin kätensä vaipua. Hänellä ei siis enää ollut mitään toivoa. Ovella kääntyi hän vielä kerran ja katsoi häneen. Mutta Margot pysyi liikkumattomana ja kivettynein katsein.

III

Yksin.

Pelottava yksinäisyydentunne valtasi Lathomin heti kun portti oli sulkeutunut hänen jälkeensä — hän kaipasi ja ikävöi Margotia. Se portti oli nyt ainiaaksi lukittu hänelle. Hän ei enää ollut Hartley Lathom. Lathom makasi kuolleena tuolla hiljaisessa talossa; ja hän — kuka hän oli? Hän oli kuin uija, joka viluisena värisi rannalla, kohta heittäytyäkseen syvään veteen. Oli mahdollista, että hän pääsisi vastakkaiselle rannalle; vaan ei milloinkaan enää sille rannalle takaisin, jonka hän nyt jätti. Mielipuolisuuden raivossa tarttui hän uudelleen portin lukkoon — se oli auttamattomasti suljettu. Nyyhkyttäen kääntyi hän pois.

Kadut olivat tyhjät ja hiljaiset; oltiin jo puolen-yön ohi. Lathom kiersi eräälle syrjäkadulle. Hänen olentonsa kuvasti kadulla hänelle itselleen aivan oudon varjon. Hartley Lathom oli aina käynyt puettuna hyvin huolellisesti; kenkään Greyminsterissä ei koskaan ollut nähnyt häntä tällaisessa asussa kuin nyt. Hänellä oli päällään Fenwickin yksinkertaiset vaatteet ja vaatimaton huopahattu — muut murhaamansa miehen tavarat oli hänellä mukanaan pienessä laukussa.

Toiselta puolen katua kuuluva ääni sai hänet vavahtamaan ja hermostuneena väistymään varjoon.

"Kas, sehän on Fenwick. Mehän tapaamme tänään jo kolmannen kerran, luulemina!"

Se oli poliisikonstaapeli, joka nähtävästi oli Fenwickin tuttava. Hartley mutisi "hyvää iltaa" ja kiiruhti eteenpäin, peläten, että konstaapeli tulisi hänen luokseen, kuluttaakseen aikaansa rupattelemalla.

Viimein saapui hän kaupungin ulkopuolelle, ja hän ohjasi kulkunsa Mintern Junctionia kohti, joka on Greyminsteristä noin kymmenen penikulman päässä oleva pieni kaupunki. Sieltä päätti hän lähteä ensimäisellä junalla Lontooseen. Tiellä tulisi hän joelle, joka oli kylliksi syvä kätkemään hänen mukanaan olevan vaarallisen laukun. Ja siinähän se jo olikin. Hän nojasi korkean sillan käsipuuhun ja tähysteli joka puolelle. Ketään ei näkynyt, eikä hiiskaustakaan kuulunut Varovaisesti otti hän esiin laukun, johon hän oli sitonut muutamia painavia kiviä, ja päästi sen putoamaan jokeen. Veden läiske pelotti häntä ja hän katseli hermostuneena ympärilleen, vaan mitään epäiltävää ei näkynyt. Parin minuutin ajan tuijotti hän alas veteen. Virta oli vahva. Hän tuumi, kuinka kepeästi se veisikään mukanaan miehen, joka sinne heittäytyisi. Se ajatus miellytti häntä hetkisen, vaan pian hän tunsi inhoittavaa puistatusta. Hartley Lathom oli kuollut — mutta kuitenkin oli elämä hänelle rakas.

Hän oli tavattoman väsynyt vihdoinkin saavuttuaan tuohon pieneen kaupunkiin. Oli vielä pimeä ja kaduilla liikkui vain joku harva olento. Hän meni erääseen kahvilaan ja oli iloinen siitä, että hän vihdoinkin sai levätä. Kello oli jo seitsemän — varmaankin oli löytö jo tehty. Lathom värisi ja puri hampaitaan.

Hän tuli koetelleeksi Fenwickin takin taskuja ja löysi sieltä kirjeen. Hän vilkaisi siihen, vaan pisti sen kauhuissaan takaisin taskuun. Hän oli siinä nähnyt sanat: "Sinun oma Marionisi."

Siis rakasti joku nainen Fenwickiä! Tämä uusi ajatus pisti kipeästi hänen sydäntään. Joku nainen siis odotti häntä, ja hän ei palaisi koskaan. Tämä koski häneen niin, että hän lähti horjuen ulos.

Kello yhdentoista aikaan saapui hän Lontooseen. Elämä virtasi häntä vastaan — uusi, tuntematon elämä, ilman entisiä tuttuja teitä ja polkuja. Kaikki vanhat ovet olivat hänelle ainiaaksi suletut. Mitkähän uudet ovet hänelle avautuisivat?

Hän teki muutamia ostoksia: hankki itselleen uuden takin, hatun, salkun ja joitakin muita tarpeellisia esineitä, sekä asettui sitten asumaan erääseen rauhalliseen hotelliin, missä ilmoitti nimekseen David Muir. Hän meni heti huoneeseensa, vaan unta hän ei saanut, ennenkuin oli huumannut itsensä pullollisella konjakkia.

Kello kuusi hän heräsi, vaan väsyneenä ja kärsien päänsärkyä. Hän lähti mitään nauttimatta ulos valaistuille kaduille.

Sanomalehtipojat juoksivat edestakaisin, ja hän muisti, että uutinen hänestä oli jo ehtinyt iltalehtiin. Kiireesti osti hän itselleen erään lehden ja silmäili sen palstoja. Siinähän se oli:

"Surullinen itsemurha. Tunnettu asianajaja on itse päättänyt päivänsä.

"Eilen kello seitsemän löydettiin Greyminsterissä tunnettu ja etevä asianajaja Hartley Lathom makaamassa huoneensa lattialla pää kuulan lävistämänä. Kaikki seikat viittaavat itsemurhaan. Mr Hartley Lathom oli yksi kaupungin kunnioitetuimpia ja pidetyimpiä asukkaita, joka oli antelias ja otti osaa kaikkiin paikkakunnan harrastuksiin. Senvuoksi onkin hänen kuolemansa synnyttänyt suurta surua laajoissa piireissä. Liiallinen rasittuminen ja hermostuneisuus lienevät syynä epätoivoiseen tekoon."

Mies, joka kuusi tuntia oli ollut David Muirina, hengähti pitkän helpotuksen huokauksen.

Ja vielä muutamia päiviä myöhemmin istuessaan hotellissa koskemattoman aamiaisensa ääressä viivähti hänen katseensa eräässä kohdassa sanomalehteä. Siinä oli kuvaus valeasianajajan hautauksesta Greyminsterissä, missä kumminkin puolet sen asukkaista oli kokoontunut haudalle osottamaan vainajalle viimeistä kunnioitustaan. Nuo muutamat rivit kertoivat hänelle kaiken, mitä hän halusi tietää. Vaarallinen paikka oli väistetty.

Viimeiseen saakka oli hän pelännyt paljastusta. Nyt oli ruumis muuttunut maan tomuksi. Mitään epäilyksiä ei ollut syntynyt vainajan suhteen, siitä oli todistuksena se, että vainaja oli haudattu Hartley Lathomina.

Hänestä tuntui turvallisemmalta nyt. Toinen uutinen samassa lehdessä, joka oli kertonut erään Fenwick-nimisen, Lontoossa asuvan kirjurin kadonneen jäljettömiin Greyminsteristä muutamia päiviä sitten, ei herättänyt hänessä suurta levottomuutta tällä hetkellä. Uutinen kertoi edelleen, että poliisi tutkii asiaa, mutta koskaan eivät he tulisi etsimään kadonnutta Hartley Lathomia haudasta!

Huoahtaen helpotuksesta pani hän pois lehden ja veti kahvikupin luokseen. Mutta hänen oli mahdotonta syödä, ruoka tuntui tukahuttavan hänet.

Äkkiä oli hän huomaavinaan, että ainoa huoneessa oleva vieras, paitsi häntä, salaa vilkuili häneen sanomalehtensä takaa. Hän vapisi kauhusta, työnsi pöydän tieltään ja nousi horjuen. Silloin joutuivat hänen kasvonsa viereisellä seinällä olevan peilin tasalle. Oliko hän todellakin tuonnäköinen? Hän kauhistui omia kasvojaan, jotka tuijottivat häntä vastaan lasista — ne olivat kalman kalpeat, laihtuneet; silmät verestivät ja huulet vapisivat. Useita päiviä vanha parransänki peitti hänen poskensa ja leukansa; hän ei ollut edes koettanutkaan ajaa partaansa tänään, häntä värisytti partaveitsen pelkkä näkeminenkin.

Peilikuva pelotti häntä, mutta tyynnytti samalla kertaa. Oli kylläkin syytä jokaisen vieraan tuijottaa häneen, hänen oli turhaa sen takia tulla levottomaksi. Hän istui uudelleen ja koetti ryypätä kahviaan.

Hartley Lathom oli kuollut ja haudattu, eikä hänellä ollut mitään pelättävää. Hänen oli alettava tehdä tulevaisuussuunnitelmia. Nyt kun hän oli päässyt varmuuteen, täytyi hänen nousta ja ryhtyä työhön, alkaa kaikki taas alusta.

Hän ei ollut niitä miehiä, jotka kylmäverisesti ryhtyvät murhaan. Jury havaitsisi hänet syylliseksi, tuomari langettaisi hänelle kuolemantuomion, mutta hän ei ollut tehnyt tahallista, harkittua murhaa, vakuutteli hän itselleen yhä. Hänet oli vallannut salamannopea, mieletön kiihko, samallainen kuin mrs Jardinen rahojenhimo — kiusaus, johon kuka tahansa mies olisi saattanut langeta. Hänen täytyi oppia ottamaan asia siltä kannalta.

Hänen katseensa sattui taas uutiseen Fenwickista. Löydettyään kirjeen, jonka alla seisoi "Oma Marionisi", oli hän lakkaamatta ajatellut tyttöä, joka rakasti kirjurivainajaa. Hän ei ollut lukenut kirjettä — ehkä ei ollut uskaltanut. Nyt otti hän sen esille, ja silmätessään rivejä tuli hän kuolonkalpeaksi. Siinä oli kirje, jossa nainen aukaisi koko sydämensä. Kumminkin yhden ihmisen silmissä oli Fenwick kaikkine vikoineen ollut sankari. Kuinka ihmeellistä! Kirjeen sanojen takaa häämötti elämän murhenäytelmä.

"Bob, omani", oli eräässä paikassa, "ihmetellen, olisiko joku muu mies maailmassa tehnyt minun vuokseni sen, kuin sinä, halunnut onnistaa minut häpeässäni? Kun minä vaan ajattelen, kuinka oma sisareni kohteli minua senvuoksi — ja sitten sinun hyvyytesi minua kohtaan? Se oli niin ihmeellistä, enemmänkin kuin ihmeellistä, että sinä tahdoit tietää minusta kaikesta huolimatta, kun minun oma lihani ja verenikin hylkäsi minut. En voi koskaan sanoa sinulle, armas, miten paljon se merkitsi minulle. Ei löydy sanoja ilmaisemaan sitä kaikkea, mitä tunnen. Mutta minä kiitän Jumalaa joka ilta siitä, että hän on antanut sinut minulle — sinun rakkautesi ja hyvyytesi, jotka vapauttivat minut epätoivosta — kaikesta siitä, — jota ajatellessanikin vapisen — siitä helvetistä, joka odotti minun kaltaisiani. Ja sinä annoit minulle jotakin elämisen arvoista. Sinä annoit minulle toivon — onnen. Oi armaani, armaani, koskaan en voi sanoa sinulle kaikkea, mitä tunnen. Minä ainoastaan toivon saavani yhdyselämässämme näyttää sen kaiken, kaiken. Toivoisin, että Isä Brampton vihkisi meidät —."

Lathom pudotti kirjeen polvelleen. Hän ei voinut lukea enempää. Tuskan vavistus kuvastui kuihtuneilla, ryppyisillä kasvoilla. Tämä kirje laajensi murhenäytelmää suunnattomasti — murhenäytelmää, jonka luoja hän oli. Uusi hirmu kohosi häntä vastaan kirjeestä, missä se oli piillyt paulana hänelle. Hän istui ja tuijotti eteensä mitään näkemättä.

Mitä merkillistä oli näissä murtuneissa rakkauden ja kiitollisuuden sanoissa, jotka tulivat suoraan tytön sydämestä? Fenwick, jota kohtaan hän aina oli tuntenut ylimielistä, välinpitämätöntä halveksumista, mitä omanvoitonpyytämätöntä ja rakkautta uhkuvaa oli tämä mies voinut tehdä naiselle, joka senvuoksi kohotti hänet sankariksi?

"Sinä annoit minulle jotain elämisen arvoista."

Ja Fenwick oli kuollut — se mies, joka oli antanut tytölle jotain elämisen arvoista — oli kuollut hänen kätensä kautta. Tämä rakastava nainen saisi odottaa miestä, joka ei koskaan palaa, joka äskettäin oli kadonnut elämästä jälkeä jättämättä. Ja se oli hänen työtään!

Ajatus oli kuin miekka, joka yhdellä iskulla löi halki itsekärsinnän ja itseoikeudentunteen verhon, jolla tarkoituksella hän oli suojannut itsensä. Hän katsoi uudella, harvinaisella, tukahuttavalla ymmärtämyksellä sieluunsa jonkunlaisen mykän hämmästyksen valtaamana. Hän oli rosvo, joka oli riistänyt ihmishengen; hän oli iskenyt kahteen naiseen parantamattoman haavan. Hyvä Jumala! Kuinka oli kaikki tämä tapahtunut?

Huone oli nyt tyhjä, kun hän nousi ylös ja horjui kadulle, mutta hän tuskin sitä huomasi. Hän ei enää ollenkaan ajatellut uteliaita katseita — hänen oman alastoman, rikollisen sielunsa paje täytti koko hänen olemuksensa. Miten mieletöntä ajatellakaan, että hän voisi alkaa alusta sellaisen menneisyyden taakka hartioillaan. Hän meni lähimpään kapakkaan ja tilasi konjakkia. Hänen täytyi upottaa sellaiset ajatukset, taittaa jollakin tavoin pelottavien omantunnontuskien kärki. Hän joi lasinsa sekottamatta.

Tuntui paremmalta toisen lasin perästä. Ihmeellistä kyllä, tuntuivat aivot selvemmiltä ja hermot rauhallisemmilta. Hän oli melkein elänyt väkijuomista Lontoosen tulonsa jälkeen, niin säännöllinen kuin hän muutoin olikin aina ollut. Hän ei voinut sanoa, miten hän oli viettänyt viime päivät. Ajatustensa ajamana oli hän levottomana harhaillut, tuontuostakin poikennut johonkin kapakkaan, juonut hillittömästi ja sitten taas ilman lepoa harhannut pitkin tuntemattomia katuja, sokeana ja kuurona koko ympäristölle, kokonaan hirmuisen sisällisen taistelunsa vallassa.

Äkillinen jyrinä herätti hänen uinuvat aistinsa. Mitä se oli? Astuessaan käytävältä kadulle huomasi hän himmeästi, puolitiedottomasti voimakkaan valon ja ankaran jyrinän, johon sekaantui kirkunaa, lähenevän häntä. Mutta hän tajusi sen kuin unessa. Lyhtyjä ja huutoja ja kalkattavia kelloja — voimakas ote kauluksesta viskasi hänet pois tieltä melkein nelistävien hevosten jalkoihin höyryruiskun kiitäessä ohi! Ja Lathom seisoi vavisten käytävällä värisevin hermoin.

"Oletko juovuksissa, mies — mennä suoraan pyörien alle, hullu?" huusi kiivaasti mies, joka oli hänet pelastanut.

Lathom tuijotti häneen tylsästi hetken ja kääntyi sitten poispäin kiittämättä.

Kuka hän oli? Kuka hän oli? Hetkisen seisoi hän hiljaa ja koetti turhaan poistaa hämäryyttä ymmärryksensä yltä. Hän ei voinut muistaa nimeään — kuka hän oli?

Ihmisjoukko vyöryi höyryruiskun perässä. Lathomia tyrkittiin sinne tänne ja virta vei hänet mukanaan. Hän juoksi muiden mukana, tietämättä minne. Ja sitten vihdoin muisto ja tietoisuus palasivat, ja hän juoksi välttääkseen kauhua, joka taas tarrasi häneen kyntensä. Hän oli kuulevinaan Fenwickin, Fenwick-vainajan askeleet takanaan, aivan kintereillään, ja hän tunsi villin halun kirkaista ääneen. Mutta melkein tajuton ääni hänen sisässään kuiskasi, että jos hän noudattaisi tätä halua, menettäisi hän viimeisenkin rahtusen järkeään. Yli-inhimillisin ponnistuksin puri hän hampaansa lujasti yhteen ja ponnisti koko tahdonvoimansa pysyäkseen ääneti valtavan, valkoisen, hänen ympärilleen kiertyvän hirmun vallassa, ja hän juoksi, juoksi yhtämittaa päästäkseen pakoon seuraajaansa, jonka askeleet hän kuuli.

Seuraavalle kadulle oli höyryruisku seisahtunut. Eräästä puotin ovesta tulvi savua, ja ikkunan läpi leiskuivat liekit.

Poliisi työnsi takaisin väkeä, ja väkijoukon sorinasta erottautuivat paljaspäisen, repaleisen naisen huudot Nainen huitoi kuin villikissa käsiä, jotka estivät häntä syöksymästä palavaan taloon.

Kansa osotteli ja katseli ylös yli matalan myymälän, joka jo oli yhtenä loimuavana tulimerenä, erääseen palavan talon yhteyteen rakennetun, paljon korkeamman rakennuksen ikkunaan. Ikkunassa häämötti pieni, valkea olento.

"Antakaa minun mennä lapseni luo!" kirkui nainen mielettömänä. "Eikö nyt ole teidän joukossanne yhtään miestä, joka tahtoisi lapseni pelastusta, koska pidätte kiinni minusta?"

Ja hän kiroili heitä, puri ja huitoi ympärilleen.

Ainoastaan mielipuoli olisi uskaltanut mennä palavaan puotiin, jonka kautta vei ainoa tie takana olevaan taloon. "Se on valokuvausatelieri, ja tuli on päässyt öljyihin", sanoi joku joukosta. Eikä talon takapuolella ollut uloskäytävää, sillä sinne oli seinä seinään kiinni rakennettu uusi suuri talo mahtavine palomuureineen.

"Elkää pelätkö, rouvaseni!" kirkui karkea, säälivä ääni. "Ne pistävät tikapuut pystyyn. Palosotamiehet saavat pian alas lapsukaisen."

Mutta puoti lasikattoineen, joka suli kuumuudesta, teki palotikapuitten nostamisen sangen vaikeaksi, vaikkapa ne olisivat olleet tarpeeksi pitkätkin, mikä oli epäilyksen alaista. Eikä nainen ehkä sanoja kuullut; hän huusi yhä epätoivoissaan:

"Eikö täällä ole yhtään miestä, joka uskaltaa mennä?"

Lathomia miltei nauratti. Hänellä oli vaan hämärä aavistus siitä, miksi nainen huusi, mikä oli hänen sanojensa varsinainen sisällys. Hänen hämmentyneet aivonsa käsittivät vain yhden seikan.

Yksikään mies koko joukosta ei uskaltanut mennä sisään ovesta vaaran tähden. Minkä vaaran? Hän uskalsi — jos hän vaan sen kautta pääsisi erilleen siitä, joka kulki hänen perässään. Ja ehkäpä "se" ei uskaltaisi seurata häntä sisälle, ehkä "se" pelkäisi, samoin kuin tuo joukkokin. Joku sattui nykäsemään häntä. Kauhun huuto tunkeutui Lathomin huulilta — hän luuli koskettaneen itseään sen nimettömän, jota hän pakeni. Mielettömänä ryntäsi hän ovelle.

Hän oli puolittain järjetön mies, hullun voimilla ja neuvokkuudella varustettu, tunkeutuessaan äkkiä poliisiketjun lävitse ja syöksyessään liekkeihin.

Kansanjoukko kadulla päästi riemu- ja hurraahuudon.

"Pääseekö hän läpi? Ehtiikö hän? Saako hän tytön käsiinsä?" Kysymyksiä sateli suusta suuhun. Tuntui siltä, että miehen välttämättä täytyi työntyä takaisin savu- ja tulipatsaitten edessä, jotka kätkivät hänet heidän katseiltaan — tai menehtyä niihin.

Palosotilaat työskentelivät rohkeasti, mutta pitkälle ulkoneva puoti vaikeutti pääsyä takana olevalle seinälle. Joukosta kuului huuto; palotikapuut olivat liian lyhyet. Sillä aikaa olivat toiset palosotilaat hakeneet mahdollisuutta auttaa taloa molemmilta sivuilta, joista toinen kumminkin oli liian matala ja toinen liian kaukana. Mutta toivo virkosi joukossa jälleen, kun palosotilaan kypäri ilmestyi matalan rakennuksen katolle ja kohta sen jälkeen toinen.

Mies, joka kerran oli ollut Hartley Lathom, tunnettu asianajaja Greyminsterissä, oli kumminkin syöksynyt liekkeihin ajattelematta vaaraa. Kenties juuri tämä pelottomuus auttoikin häntä pääsemään läpi, puolitukehtuneena ja läähättävänä, mutta vahingoittumattomana. Myymälän päässä, missä lattia oli sementtiä, oli vielä paikka, jota tuli ei ollut saavuttanut, ja siinä voi hän hengähtää. Hänen vaatteensa olivat kärventyneet ja suuri, verinen palohaava oli toisessa poskessa; sen oli hän saanut palavasta hirrestä. Lathom ei tuntenut haavan tuottamaa kipua.

Hän seisoi tuijottaen ja läähättäen, ikäänkuin hän olisi äkkiä tullut tajuihinsa, niinkuin uneksija, joka on herännyt unestaan kammottavaan todellisuuteen. Hartley Lathom katseli ympärilleen pelästynein, mutta tajuavin katsein. Vaara näytti silmänräpäyksessä hävittäneen hänen aivoistaan myrkylliset pilvet ja viinahöyryt, joihin hän monena päivänä oli upottanut tietoisuutensa. Hänen herpaantuneet aistimuksensa heräsivät taas eloon, kun hän näki kuoleman hiipivän ylitseen sadoin punaisin, nuoleskelevin kielin.

Ja niin johtui äkkiä kaukaisena muistona hänen mieleensä kuva lapsesta jossain korkealla ikkunassa, ja nyyhkivästä, kirkuvasta naisesta kadulla.

"Ei, ei! En minä uskalla! Se on mahdotonta!" kuiskasi hän itselleen, ikäänkuin keskustellen jonkun toisen kanssa.

Porras oli liekkien vallassa. Kenties löytyi päättäväiselle miehelle yksi mahdollisuus: raivata tiensä näitä portaita ylös, mutta ainoastaan se yksi mahdollisuus oli olemassa. Kellekään ei ollut mahdollista lapsi sylissä tulla alas takaisin. Hän olisi joutunut ihan kuin ansaan.

"Ei, ei", kuiskasi hän taas ja syöksyi takaisin.

Mutta vielä Hartley Lathomin lausuessa näitä sanoja omalle aremmalle itselleen levisi harvinaisen hurmaava tunne hänen sieluunsa, ja hän tiesi, että hän tulee pelastamaan lapsen. Muutaman sekunnin perästä kiiti ajatus takasin entisiin Greyminsterin aikoihin, jolloin tie oli hänelle niin tasainen. Aina oli hän valinnut helpoimman tien; mutta nyt oli hänelle suotu mahdollisuus löytää oma itsensä — todellinen mies sen Hartley Lathomin persoonasta, joka oli ‘ rakastanut mukavuutta, yltäkylläisyyttä ja ihmisten ylistystä, ja joka aina oli löytänyt anteeksipyytämistä ja sääliä itsensä edessä.

Hän oli nauraa ääneensä uudessa onnessaan. Ensimäisen kerran tuon päivän jälkeen Greyminsterin raatihuoneella oli surun ja synnin taakka pudonnut pois, unohduksiin joutunut. Ylös palavia portaita, läpi sokaisevan savun ja tulimeren, riensi hän, uhitellen alhaisempaa, arempaa minäänsä. Kasvot ja kädet pahoin palaneina, vaatteet tulessa, onnistui hän kumminkin pääsemään liekkien läpi, jotka kuin raivoisat aallot huuhtelivat portaita. Itkevän lapsen surkean äänen johtamana löysi hän huoneen, missä pieni kahdeksan- tai yhdeksänvuotias tyttönen seisoi akkunan ääressä tuijottaen häneen, liian pelästyneenä voidakseen mitään ymmärtää. Mutta kun hän otti lakanan vuoteelta, kääri sen tytön ympärille ja nosti hänet käsivarsilleen, kietoutui lapsi lujasti häneen ja sanoi lapsenäänellään, että häntä pelotti ja että hän tahtoi mennä äidin luo.

Hän löi ikkunan auki ja katsoi ulos. Alhaalla oli palava myymälä, jonka yli eivät yhdetkään tikkaat ylettyneet; ja portaita, joita hän oli syöksynyt ylös, ei hän toivonut voivansa päästä alas lapsi sylissään. Eikö sitten ollut muuta uloskäytävää?

Eikä hän kumminkaan tuntenut yhtään katumusta. Hän tiesi mitä oli tehnyt, ja iloitsi tehneensä sen. Elämä oli rakas, mutta hän ei yhtäkaikki pelännyt kuolemaa, jos heidän täytyi kuolla.

Äkkiä päästi hän voimakkaan riemuhuudon. Katolta kuului ääntä! Kirveenisku — ja Hartley Lathom ymmärsi kaikki. Palosotilaat olivat onnistuneet pääsemään katolle viereisestä rakennuksesta, ja hän kuuli nyt ensimäisen iskun kirveestä, joka oli avaava heille tien elämään.

Iskut yhä tihenivät, sälöjä alkoi putoilla katolle, ja pian ilmestyi aukko, johon partainen, kypärän verhoama pää pistihe. Lathom veti esille sängyn ja kurotti sen päältä lapsen palosotilaalle katolle. Hetkistä myöhemmin oli hän itse kiivennyt ylös.

Sitten, kun hän jo oli ylhäällä ja pelastus oli varma, pettivät yht'äkkiä hänen jalkansa, ja hän olisi pudonnut, ellei palosotilas olisi kerinnyt tarttua häntä käsivarteen.

"Sieluni kautta, luulinpa teitä hulluksi, kun syöksyitte tuohon palavaan helvettiin", lausui palosotilas ja katsoi haavottunutta kasvoihin, "mutta te olette, Jumala nähköön, kerrassaan mies!"

Kun he alkoivat kavuta alas toiselle katolle, tunsi Lathom kaiken voimansa ja jännityksensä katoavan, mutta hän katsoi koko ajan aivankuin kademielin lasta — sitä elämää, jonka hän oli pelastanut riistämänsä elämän korvaukseksi.

Kadulla riisti äiti itkien ja nauraen lapsen hänen sylistään ja unhotti kokonaan hänet, unhotti edes kiittääkään häntä.

Mutta Lathom ei halunnutkaan kiitosta. Hän tahtoi vain päästä pois meluavasta, riemuitsevasta joukosta, joka tunkeili hänen ympärillään, ja jonka sankariksi hän äkkiä oli tullut. Hän koetti turhaan päästä joukon läpi, kun uusi höyryruisku käännähti kulmaan ja käänsi hetkeksi huomion hänestä, jolloin hänen onnistui hiipiä tiehensä. Hän, joka ei koskaan ollut tiennyt mitään parempaa kuin yleisön ihailu ja ylistys, ei nyt edes ajatellutkaan, miten ihmeellistä oli, että hän nyt koetti välttää sitä, kun hän olisi saanut halunsa täyttymään rajattomammin kuin milloinkaan ennen. Ja väkijoukko unohti pian sankarinsa uusien jännittävien tapahtumien vuoksi.

Lathom tunsi itsensä kaikeksi muuksi kuin sankariksi kulkiessaan pois, iloissaan, että oli välttänyt väkijoukon suosionosotukset. Hän käsitti, että se, mikä oli näyttänyt verrattomalta rohkeudelta hänen syöksyessään palavaan taloon, oli vaan pelosta puoleksi mielettömän miehen teko. Ja väkijoukko oli hurrannut! Heikko hymy levisi hänen huulilleen. Mutta kumminkin kiitti hän Jumalaa, ettei hän, tultuaan tuntoihinsa, ollut paennut, vaan valinnut vaikeamman tien. Ehkäpä hänellä nyt olisi rohkeutta alkaa alusta — sillä hän oli saanut uutta, tässä tulikasteessa syntynyttä rohkeutta.

Hän tunsi itsensä väsyneeksi ja raukeaksi, ja kun hän älysi kapakan kadun kulmassa, pistäytyi hän sinne sisälle saadakseen lepoa. Kaksi miestä seisoi tiskin vieressä jutellen ryysyisen, maalatun kaunottaren kanssa, jonka kaikuva, terävä nauru vihloi Lathomin korvia hänen astuessaan sisään. Hän pyysi lasin sodavettä — ilman väkijuomia. Hän älysi liiankin hyvin, minne väkijuomat olivat vieneet hänet näinä viime päivinä. Hänen ottaessaan kourallisen hopearahoja maksaakseen, lopettivat miehet tiskin vieressä juttunsa ja tarkastelivat häntä. Hän näytti sangen omituiselta palaneine vaatteineen ja likaisine käsineen, pitkä punainen palohaava poskessaan.

Nähtävästi luulivat he hänen olevan juovuksissa, ja kun hän äkkiä sai ankaran huimauskohtauksen ja kaatui penkille, puhkesivat he raikkaaseen nauruun, johon nainen ei sentään ottanut osaa. Tämä meni Lathomin luo, kumartui ja kuiskasi karkean ystävällisesti:

"Kuulkaa, on parasta, että suoriudutte täältä niin pian kuin mahdollista. Tämä ei ole oikea paikka teille — jolla on rahaa. Miltä nyt tuntuu?"

Lathom nyökäytti päätään, liikutettuna naisen odottamattomasta ystävällisyydestä.

"Kiitos, voin taas hyvin. Minä lähden nyt"

Hän nousi Ja meni laahustavin askelin kadulle. Oli pimeä, ja hän oli ihmeissään, kuinka löytäisi hän jollekin suuremmalle kadulle, jonka tuntisi. Hän kääntyi kysyäkseen muutamilta miehiltä takanaan, ja katulyhdyn valossa tunsi hän äskeiset miehet kapakasta. Eräs näistä sanoi hänelle:

"Luulenpa että olette pudonnut penkiltänne? Autammeko teitä kotiin?"

Hän pisti tuttavallisesti kätensä Lathomin kainaloon, katsahti nopeasti katua puoleen ja toiseen ja kuiskasi:

"Kiiruhda, alaspäin."

Katu oli tyhjä — heillä ei olisi voinut olla parempaa onnea. Seuraavana hetkenä taisteli Lathom epätoivoisesti rosvojen kanssa, joita alituiseen vaaniskelee suurten kaupunkien vilinässä. Äkkiä näki hän kamppailun tuoksinassa naisen ryntäävän esiin ja huutavan apua — hän oli se maalattu nainen, joka oli puhutellut häntä kapakassa. Kauhukseen huomasi hän naisen heittäytyvän hänen eteensä ja saavan päähänsä hirveän iskun, joka oli tarkotettu hänelle. Samassa tuntui hänen päänsä lyijynraskaalta, hänen silmissään salamoi — sitten tuntui pimeys nielevän hänet ja tajunta katosi.

IV

Laupiaan samarialaisen suojakoti.

Suuressa huoneessa oli kolme vuodetta, mutta ainoastaan yksi niistä käytännössä — se, jossa Lathom makasi. Se oli vastapäätä tulisijaa ja vastapäisellä seinällä viistoon riippui huoneen ainoa taulu, jäljennös Wattin maalauksesta Rakkaus ja Elämä. Huonekaluja oli vähän, mutta tarkotuksenmukaisia, eikä koko huoneessa ollut mitään liikaa ja silmää väsyttävää.

Vuoteesta vasemmalle etelään päin oli matala, leveä ikkuna. Kalpea talviaurinko pilkisti lyijyttyjen pienten ikkunaruutujen lävitse ja heitti keltaisen valojuovan valkealle seinälle.

Vuoteessa makaava mies, joka oli levännyt hiljaa, ikäänkuin hänen jäsenissään olisi asunut kuoleman kankeus, alkoi levottomasti liikutella käsiään ja valitti hiljaa. Silloin nousi ikkunan vieressä tähän saakka äänettömänä istunut mies ja meni vuoteen luo, kumartuen sairaan yli levottoman huolenpidon ilme kasvoillaan.

Mies oli pitkä ja korkearakenteinen, ja hän liikkui hiljaa ja notkeasti, mikä ei suinkaan ole tavallista hänen kokoisilleen. Hänen sileäksi ajellut kasvonsa ja lyhyiksi leikatut hiuksensa tekivät hänet poikamaisen näköiseksi, mutta hänen ruskeat, lempeät silmänsä ilmaisivat, että hän oli kolmenkymmenenvuotias, ehkä ylikin. Hänen takkinsa oli karkeaa, mustaa kangasta, joka enimmän muistutti papin kasukkaa, mutta hänen hyvin sopiva, hohtavan valkoinen kauluksensa ja siisti kaulaliinansa eivät ollenkaan tehneet papillista vaikutusta. Hän kosketti hiljaa Lathomin haavottuneen posken sidettä. Kosketuksen tuntiessaan katsoi sairas mies ylös, ja tajunnan heijastus välähti hänen silmissään.

"Kuinka — kuinka on naisen laita?" kysyi hän matalalla, käheällä äänellä.

Kauhtanaan puettu mies hymyili, ja hymy valaisi hänen voimakkaita, rumia kasvojaan ihmeellisellä tavalla.

"Te siis muistatte hänet? Elkää olko huolissanne hänen tähtensä, hän voi hyvin." Hänen vastauksessaan oli hyväätekevää suoruutta, jotain, jota niin harvoin tapaa houreista heräävän kuumesairaan ensimäisiin kysymyksiin annetuissa vastauksissa. "Te saitte pahoja vammoja kumpikin, mutta nythän olette parempi, vai kuinka? Tämä oli ensimäinen sana, jonka olemme kuulleet teidän suustanne, luulimme melkein, että olette antanut vaitiololupauksen."

Lathom tunsi huojennusta kohdatessaan ruskeitten silmien lempeän katseen. Hänen aivonsa olivat vielä sameat ja hänen muistonsa sekaisin, mutta hän kykeni kumminkin pelkäämään, että joku salaisuus olisi päässyt muiston vankilasta hourailun kestäessä.

"Minulla on varma tunne — että olen vahingoittanut jotakin", sai Lathom vaivoin sanotuksi. "Mutta" —, hän ei voinut jatkaa ja väsymyksestä oli hänen tajuntansa taas kadota.

"Elkää olko levoton", sanoi kauhtanaan puettu mies nopeasti. "Ette ole joutunut varkaitten ja ryövärien joukkoon, tämä on Laupiaan samarialaisen suojakoti, ja te olette ystäväin parissa. Mutta saatte tietää meistä kaikki myöhemmin. Nyt on teidän vaan oltava niin tyyni kuin mahdollista, rakas ystäväni. Jos juotte tämän, saatte unta. Kenties pääsette illaksi siksi voimiinne, että voitte puhella isä Bramptonin kanssa."

Hän pisti kätensä varovasti päänaluksen alle ja piti lasia sairaan huulilla. Lathom joi kiivaasti, vajosi sitten raskaasti vuoteeseen ja sulki pakottavat silmänsä.

Isä Brampton! Ken oli isä Brampton, ja miksi tahtoi hän puhella Lathomin kanssa? Missä oli hän kuullut sen nimen ennen? Vielä kamppaillen näitten kysymysten kanssa, liukui hän hiljaa rajan yli unen valtakuntaan.

Oli aamu kun Hartley heräsi, harmaan himmeä helmikuun aamu. Hän avasi silmänsä ja katseli ihmeissään ympäri outoa huonetta. Mitä oli tapahtunut — miksi nukkui hän täällä — missä oli Margot?

"Margot!" Hän kertasi nimen ääneen. Ja sitten muisti hän — katkerat muistot palasivat hänen mieleensä ja kyyneleitä pusertui silmäluomien alta. Hän oli heikko ja hentomielinen kuin lapsi.

Hänen aivonsa työskentelivät raskaasti ja tuskallisesti. Hajanaisia kuvia vyöryi hänen silmiensä editse; hän muisti likaisen aamiaishuoneen huonossa hotellissa, missä muuan mies istui lukien kirjettä. Kirjeen alla seisoi "Oma Marionisi" — ja se mies oli juuri hän!

"Sinä annoit minulle jotain elämisen arvoista — sinä annoit minulle toivon — — — niin, minä toivon, että isä Brampton vihkisi meidät — — —"

Hyvä Jumala! Nyt muisti hän — kuka hän oli ja mitä hän oli tehnyt. Kolme ihmiselämää oli hän tuhonnut — Fenwick — Margot — ja Marion. Viimeinen viikko oli hänen edessään kuin avattu kirja, johon jokainen teko, jokainen ajatus oli piirretty tulikirjaimin. Mutta taas saavutti hänet tajuttomuus kuin tumma pilvi, jokseenkin yhtä lempeänä kuin uni.

Kun hän uudelleen avasi silmänsä, oli huoneessa melkein pimeä. Pöytälamppu varjostimineen levitti niukan valojuovan pöydän ääressä kirjoittamassa istuvan miehen pään ja hartioitten yli. Lathom tuijotti mieheen mielessään hämärä aavistus, että oli nähnyt hänen kasvonsa ennenkin. Ne kasvot eivät olleet kauniit, eivätkä pyhimysmäiset, mutta Lathom tunsi niihin katsoessaan, että sangen pieni raja esti ne olemasta kumpaakin.

Hän koetti kääntyä vuoteessa, mutta liike pakotti tuskanhuudon hänen huuliltaan. Lampun ääressä istuva mies kääntyi ja katsahti sänkyyn omituisen kaukaa tulevin katsein, ja samassa silmänräpäyksessä palasi Lathomin muisti. Tämä oli se mies, jonka hän ikäänkuin unessa oli nähnyt juoksevan apuun samalla hetkellä kun hän sai pelottavan iskun, joka riisti hänen tajuntansa kadulla kapakan edessä. Ja hänen täytyi olla isä Brampton — sen oli hän kuullut kerran houreisissa unissaan.

"Onko teillä kovin paha olla?" kysyi toinen syvällä ja lämpimällä äänellä, tullen sängyn luo.

"On", vastasi Lathom heikosti. "Minulla on hyvin paha — — — luulen, että olette isä Brampton."

Toinen nyökkäsi.

"Olen, nimeni on Brampton, mutta kuinka te sen tiesitte?" Hän naurahti. "Pelkäänpä jo näyttäväni, miten huono sairaanhoitajatar minä olen. Ei siis ihme, että Johnson niin vastenmielisesti jätti minut tänne."

Lathom yritti hymyillä, mutta tunsi samalla kovaa kipua haavottuneessa poskessa.

— "Onko hän mr Johnson — se mies, jonka näin — äsken — tai vuosi sitten — en tiedä missä — ollessani hetken valveilla —.” Hänen poskeansa särki puhuessa.

"Kyllä, hän oli Johnson, ja hän on mainio sairaanhoitaja", sanoi isä Brampton sydämellisesti. "Hänen veljensä on meidän lääkärimme täällä; te olette ollut hänen hoidossaan jo yli viikon. Tuskin uskalsin toivoa, että hän saisi teidät paranemaan, silloinkun nostimme teidät kadulta ylös."

"Mitä tapahtui sitten?" kysyi Lathom. "Kuulin että nainen voi paremmin."

"Kyllä… aivan varmasti hän voi paremmin, paremmin kuin kukaan meistä voisi ajatellakaan."

Hetkisen hiljaisuus seurasi näitä sanoja. Sitten puhui Lathom, ja hänen äänensä vapisi, kun hän ajatteli maalattua ja kaikuvanauruista katunaista, joka oli koettanut suojella häntä tovereitaan vastaan.

"Olen pahoillani, että hänkin loukkaantui. Hän teki kauniisti menetellessään niin. Ihmettelen, mikä johti hänet siihen?"

"Jumalainen laupeuden harrastus — rohkean tyttö raukan!" sanoi isä
Brampton poiskääntyen. "Peloton tyttöraukka."

"Mutta — mitä tarkotatte?" kysyi Lathom käheästi. Äänensävy enemmän kuin sanat pelotti häntä. "Nainen — eikö hän voi hyvin, eikö hän tullut terveeksi jälleen?"

"Minä tarkotan", — Isä Brampton puhui nopeasti kuin vasten tahtoaan — "että nainen, joka pelasti henkenne, antoi omansa sijaan. Hän kuoli nyt illalla."

Sidekasvoinen mies tuijotti mielettömänä isä Bramptoniin.

"Kuollut — sanotteko, että hän on kuollut?" sanoi hän avuttomasti.
"Mutta — minä en ymmärrä. Minä —". hänen äänensä sammui hiljaisuuteen.
Mutta äkkiä nousi hän puoleksi sängyssään ja huusi, ikäänkuin vasta nyt
olisi ymmärtänyt:

"Kuollut! Jumalan tähden — sanokaa, että kuulin väärin! Hän — hän ei voi olla kuollut — nainen, joka tahtoi auttaa minua! Minä näin hänen kyllä saavan kauhean iskun — mutta hän ei voi olla kuollut. Sanokaa pian, ettei hän ole kuollut!" Hänen äänensä oli sydäntävihlova tuskaisessa rukouksessaan.

Isä Brampton katsoi häneen säälivästi.

"Minun ei olisi pitänyt sanoa sitä teille, ennenkuin olisitte tullut paremmin voimiinne! Olisihan minun pitänyt ymmärtää, millainen isku se oli teille. En voi antaa itselleni anteeksi sitä", sanoi hän hiljaa, vähitellen havaiten, minkä erehdyksen oli tehnyt totuudenrakkautensa pakottamana.

Lathom vaipui takaisin päänaluselle kasvot poispäin. Nainen oli kuollut, nainen, joka oli sattunut hänen tielleen, ja joka tähän saakka pääasiassa oli pysynyt hänen muistissaan ikäänkuin ruumiillistuneena julkeana nauruna, mikä kaikui hänen korviinsa astuessaan kapakkaan ja naisen seistessä siellä miesten rinnalla juomassa. Kuollut siksi, että tahtoi suojella häntä. Kuollut!

Isä Brampton puhui taas, tahtoen kernaasti kääntää sairaan ajatukset toisaalle.

"Meillä ei ole ollut tilaisuutta ilmottaa teistä ystävillenne, mr —", sanoi hän kysyvästi.

Yhä ajatellen kuollutta naista ja mietiskellen, kuinka hän tuotti turmion jokaiselle, jonka kanssa joutui kosketuksiin, vastasi Lathom puoleksi tiedottomasti:

"David Muir."

"Tahdotteko tervehtiä ystäviänne, mr Muir?"

Muiria melkein nauratti sanojen itsetiedoton julmuus.

Mutta hän vastasi tyynesti:

"Ei, kiitos — ei, en tahdo. Minulla ei ole ketään ystäviä —
Englannissa", lisäsi hän varovasti.

Isä Brampton katsahti sängyssä makaavaan mieheen, jonka oli heittänyt hänen jalkojensa eteen Lontoon levottoman meren aalto. Hän tunsi kiintyneensä tähän mieheen niin syvästi, ettei hän ollut tuntenut sellaista ketään kohtaan niistä tuhansista, joita hän päivittäin kohtasi. Hän viipyi vielä hetkisen ja vetäytyi sitten pois; ja niin vihdoin saapui unohdus kuin nouseva virranlaine sairaan miehen väsyneisiin, pakottaviin aivoihin.

Yö oli jo levittänyt siipensä yli suuren huoneen, uni aikoja sitten hiipinyt äänettömin askelin pitkien käytävien läpi, kun David Muir taas heräsi tajuunsa. Hän oli unohtanut hetkiseksi menneisyytensä, vaan nyt tuli kauhu takasin, kauhu, jota oli vielä vaikeampi vastustaa yöllä ja hiljaisuudessa. Huone oli täynnä varjoja — sammuvan takkavalkean ja lepattavan yölampun varjoja, rikoksen ja epätoivon varjoja, jotka lähenivät ja kietoutuivat Hartley Lathomin sieluun hänen maatessaan ja odottaessaan aamunkoittoa.

Viereisessä huoneessa makasi Raymond Johnson — Laupiaan samarialaisen veljeskunnan veli Johnson — valvoen ja kuunnellen sairasta. Hänen unenraskaat aivonsa taistelivat turhaan muutamia itsepäisiä ajatuksia vastaan, jotka eivät tahtoneet jättää häntä rauhaan. Laupiaan samarialaisen suojakodilla oli suuria velkoja, ja nyt oli vaan pieni summa pankissa niitä vastaan, jollei ihmettä tapahtuisi — ajatteli Veli Raymond. Mutta ihmeitten aika lienee ollut ohi, ainakin mitä suojakotiin tuli.

Kello oli kaksi, mutta työlamppu Francis Bramptonin työhuoneessa paloi yhä kirkkaana. Tavanmukaiset kirjat ja paperit olivat hänen edessään, tavanmukainen pino vastaamattomia kirjeitä, joita hän ei koskaan saanut loppumaan kahdeksantoista-tuntisina työpäivinään.

Viisitoista vuotta oli Brampton työskennellyt täällä Westminsterin köyhäinkortteleissa. Hän oli nähnyt Laupiaan samarialaisen suojakodin kohoavan ja kasvavan yksihuoneisesta suureksi rakennukseksi, joka täytti korkean ihanteellista tarkotusperää. Hän oli koettanut toteuttaa Fransiscus Assisilaisen ihanteita nykyisessä Lontoossa, ja hän oli menestynyt huolimatta tavattomista vaikeuksista. Hän oli pakottanut kirkon ja maailman kunnioittamaan itseään, vaikka hänestä olikin yhtä suuressa määrässä kuulunut valituksia; ja hän oli kokenut ne onnettomuudet, jotka välttämättä seuraavat sellaista menestystä. Nyt ajatteli hän yksinomaan sairashuoneessa makaavaa salaperäistä vierasta, joka niin voimakkaasti oli vaikuttanut häneen. Hän oli huomannut, että tässä oli sielu, joka kokonaan oli menettänyt itseluottamuksen ja itselohdutuksen lahjan, aivan kuin hän itse välistä oli vähällä menettää liiankin suuressa määrässä, ja hän lankesi polvilleen, alkaen rukoilla vieraan edestä hartaammin kuin koskaan ennen.

Hartley Lathomin luo, hänen maatessaan avoimin silmin varjoisessa huoneessaan, ei saapunut rauhanenkeliä isä Bramptonin rukousten johdosta. Kellonlyönnit, jotka silloin tällöin kajahtelivat yön hiljaisuudessa, tuntuivat putoilevan kuin kärsimyksen rukousnauhan helmet. Margot, Richard Jardine, "Marion", ja nyt kuollut nainen — kaikki he olivat uhranneet jotain sanomattoman kallista hänen tähtensä. Ja hän —

Häntä pelotti oma alaston sielunsa, jonka naamion kerskaileva itserakkaus oli ryöstänyt. Mistä salaisesta varastosta olikaan kotoisin tämä kamala synnin ja rikoksen taakka? Huolimatta kaikesta sen aiheuttamasta tuskasta antoi hän ajatuksensa vapaasti liidellä takaisin menneisiin vuosiin. Maailman silmissä oli hän ollut moitteeton. Ja kumminkin — rosvo! Niin, se hän oli ollut, kaksinkertainen rosvo. Ja murhamies! Eikä yksin Fenwickin veri huuda häntä vastaan, vaan myöskin Marionin sydämen sammunut toivo. Tätä ajatellessaan kiemurteli hän kuin pieksetty koira nähdessään piiskan. Mitä oli hänestä tullut? Mitä? Hän inhosi itseään, hän ei ollut arvokas elämään, hän ei voinut elää. Eikä kumminkaan Jumala sallinut hänen kuolla. Jumala oli tuonut hänet takaisin elämään liekkien käsistä palavasta talosta, ja hänen sijastaan riistänyt toisen sielun — nauravan naisen, yön varjon, joka yhä pysyi nimettömänä hänelle.

Yö kului edelleen. Näinä unettomina tunteina oli Lathomilla ensimäinen tilaisuus lepoon, häiritsemättömään muisteluun, sitten Greyminsterin aikojen, niin, melkeinpä ensimäinen hetki, jolloin hän tunsi päänsä selväksi juopottelun ja sairauden seurauksista. Tuntui melkein kuin toisen ajatteleminen olisi puhdistanut hänen aivonsa pilvistä — ensimäisen kerran ajatteli hän vapaaehtoisesti Margotia; Margotia ja tulevaisuutta.

Hänen menettelynsä oli ollut itsekäs ja arka. Hän ei voinut kirjoittaa Margotille rahoista; hän oli hävinnyt tämän elämästä, ja hänen täytyi pysyä poissa ainiaaksi.

Mutta mitä voi hän tehdä? Ainoa keino — se, jonka Margot itse oli hänelle neuvonut — ryhtyisikö hän siihen? Voisiko hän tunnustaa totuuden ja ottaa vastaan seuraukset? Se oli mahdotonta, vakuutti hän itselleen — aivan mahdotonta nyt. Kenties ei hän koskaankaan olisi tehnyt sitä; mutta nyt tulisi skandaali koko Englannin tietoon ja tuottaisi onnettomuutta syyttömille; Margotille ja hänen isälleen. Ei tunnustus, vaan vaikeneminen oli se tie, jota hänen oli kulettava. Ijäinen vaikeneminen, joka peittäisi hänet hämäräänsä — ja vapauttaisi Margotin.

Elämä, joka oli tuntunut niin kalliilta hänelle sinäkin yönä, kun hän kädet Fenwickin veressä seisoi laiturilla kuohuvan virran yllä ja ihmetteli, miten syvälle mies vajoisi siihen, ei pysynyt kauvaa niin ikävöidyn ihanana. Hän tahtoi kuolla — hänen täytyi kuolla. Kuolema oli se miekka, joka leikkasi kaikki solmut. Ainoastaan kuolemansa kautta voisi hän vapauttaa Margotin.

Itsemurha. Siinä se yksinkertainen, ruma nimi, jonka maailma antoi hänen ajatukselleen. Itsemurha! Surkean näytelmän viimeinen näytös. Kevyt, pelokas pakotie.

Tätä ajatellessaan tunsi hän kerrankin saaneensa käsiinsä menneen elämänsä arvoituksen avaimen. Hän oli aina valinnut helpoimman osan, aina läpi elämänsä käynyt leveätä, mukavaa tietä. Olihan siis aivan luonnollista, että hän valitseisi helpoimman tavan päästäkseen elämästä, nyt kun pieninkin jalansija olemassaolon jyrkänteellä tuntui häneltä menneen.

Kuolla ja hävitä pimeyteen ja päästää Margot vapaaksi. Antaa elämänsä sen elämän sovitukseksi, jonka hän oli riistänyt. Olisipa hän vaan saanut kuolla tuon katunaisraukan sijasta. —

Nainen oli tehnyt sen hänen edestään — pelastanut hänen henkensä omansa kustannuksella. Mutta tämä elämä, jonka nainen oli ostanut niin kalliisti — oliko se hänen omansa, oliko hänellä oikeus luopua siitä? Voiko hän hiipiä pois pelkurin tavoin ja käydä kuolemaan ja niinmuodoin tehdä naisen sankarityö arvottomaksi? Jos hän sen tekisi, niin varmaan nainen nauraisi tumman virran tuolla puolen!

"Jos on helppoa kuolla, niin valitse vaikeampi — valitse elämä." Tuntui kuin olisi nämä sanat kuiskattu hänen korvaansa. "Elä!" Uusi elämä — kokonaan uusi elämä — alusta alettava. Siinä ajatuksessa oli jotain terästävää.

Jos hän alkaisi uudestaan — olisi hän putipuhdas mies. Hän painuisi ainiaaksi raskaan taakan alle, jollaista kantavat ne, jotka otsansa hiessä syövät leipänsä. Sillä hän ei koskaan voisi kirjoittaa Margotilta rahoja — se ajatus teki hänet mielettömäksi.

V

Menneisyys ja tulevaisuus.

Margotin silmäin edessä, hänen seisoessaan pienen, valkoisen huvilan portailla Wistholmassa, oli laaja näköala yli kalliorintojen, laaksojen ja niittyjen, ja ennen kaikkea yli meren. Vanhanaikainen rakennus oli itse asiassa ylhäällä kalliolla pienen kalamajan takana ikäänkuin maamerkkinä, joka näkyi junasta paljon ennen kuin saavuttiin asemalle alhaalla kylässä. Hartley oli ostanut huvilan kohta heidän avioliittonsa jälkeen, senvuoksi että Margot oli saanut nähdä sen ja oli mieltynyt siihen, ja nyt oli hän matkustanut tänne kolme viikkoa sitten. Yli kuukauden oli kulunut siitä yöstä, joka lähtemättömästi oli painautunut hänen muistoonsa — siitä yöstä, jona hän oli nähnyt elämän, Hartley Lathomin ja itsensä uudessa, selvemmässä valossa. Oli ollut mahdotonta viipyä siinä muistojen ilmakehässä, joka ympäröi hänet Greyminsterissä; hän tunsi tulevansa siellä hulluksi — hänen täytyi päästä pois isänsä hellästä huolenpidosta, pois säälivän silmän alta, pois Greyminsteristä, missä kaikki oli omiaan kiinnittämään ajatuksia tuohon kauheaan. Se olisi ollut mahdollista kestää, jos Lathom todellakin olisi ollut kuollut, ja kuollut niin kuin Greyminster luuli hänen tehneen, hävittämättä hänen rakkauttaan ja kunnioitustaan. Mutta tämä halpamainen valhe — se teki kaiken sietämättömäksi.

Hän olisi jättänyt Englannin ilman erästä seikkaa. Vaikkei hän voinutkaan jäädä Greyminsteriin, tunsi hän, ettei hänen pitänyt matkustaa kovin kauas. Joka hetki saattoi Hartley tarvita häntä, hän ei saanut luopua asemastaan. Ja niin oli hän tullut Wistholmaan.

Mutta painostavia ajatuksiaan ei Margot voinut paeta. Jospa hänellä ei olisi mitään moitittavaa omassa menettelyssään! Mutta hän oli tullut takasin Dick Jardinen luota valhe huulillaan.

"Katsos, katsos! Se on sinun valheesi seuraus!" oli Hartley huutanut. Usein oli Margot hypännyt ylös yöllä, kun käheä, pelokas huuto soi hänen korvissaan niin selvään kuin todellisuudessa: "Se on sinun valheesi seuraus!"

Ja vielä muuan omantunnon nuhde, joka vaivasi häntä. Hän oli antanut Hartleyn mennä kauheaan maanpakoonsa sanaakaan sanomatta. Viimeisen ystävällisen sanan olisi hän ollut velkaa sille miehelle, joka oli tehnyt mielettömän rikoksensa hänen valheensa vuoksi. Tämä mies oli kumminkin aina rakastanut häntä, hänen rakkautensa olisi pitänyt saada puhua hänen puolestaan. Jospa hän ei koskaan olisi tehnyt mitään soimattavaa!

Missä oli Hartley nyt? Miksi hän ei ollut kirjoittanut? Hänen vaiteliaisuutensa oli niin selittämätön. Olisi ollut aivan vaaratonta kirjoittaa; epätoivoinen tuuma oli onnistunut yli kaikkien odotusten. Siitä oli jo aikaakin koko joukon yli kuukauden. Oliko Hartley ryhtynyt viimeiseen keinoon: ottanut hengen itseltään? Levottomuus vaivasi häntä. Ainakin olisi Hartley kirjoittanut rahoja, jos olisi ollut elävien joukossa. Ja jos hän oli kuollut — mitenkä saisi Margot koskaan tietää millä tavalla tai edes, että hän varmasti oli kuollut?

Margotin vanha taloudenhoitajatar, joka oli palvellut Margotin vanhempain kodissa hänen ollessaan vielä pienenä lapsena, tuli hänen luokseen terrassille ja alkoi lörpötellä vanhan uskotun palvelijan vapaaseen tapaan.

"Toivon, että joku hyvä ystävä Greyminsteristä tulisi teidän luoksenne, rakas lapsi", sanoi hän huolissaan. "Te juuri tarvitsisitte nähdä jonkun tuttavan kasvot, se teitä ilahuttaisi hiukan. Ei ole hyvä käydä täällä noin yksikseen ja surra."

"Oi, näin on parasta, Molly", vastasi Margot nopeasti ja kosketti kiitollisena tämän vanhaa, rypistynyttä kättä. "Minä — minä en jaksa olla yhdessä ihmisten kanssa vielä. Tahdon mieluummin olla yksin." Ja hän käänsi kasvonsa poispäin.

Alhaalla kulki muuan nainen hitaasti rinnettä ylöspäin poimuttelevaa tietä, joka vei ohi The White Gottagen. Margot katseli kulkijaa sumuisin silmin.

Hän ajatteli vanhan taloudenhoitajattaren sanoja. Hän ikävöi nähdä erästä henkilöä, Dick Jardinea, joka rakasti häntä; sitä miestä, joka hänen miehensä eläessä oli hillinnyt oman halunsa, vaikkei olisi tarvinnut paljoakaan voittaakseen hänet epätoivossaan ja inhossaan Hartley Lathomin kierouden vuoksi.

"Margot, en aikonut puhua nyt, mutta en voi vaieta", oli Dick lausunut, kun he yhden ainoan kerran olivat tavanneet toisensa hautajaisten jälkeen. "On myöhäistä teeskennellä nyt, jos sitä koskaankaan olisi tarvinnut tehdä meidän kesken. Kun sinä matkustat — saanhan seurata sinua pian — opettaa sinua unohtamaan? Hän on kuollut, ja mennyt aika on kuollut — tulevaisuus on meidän."

Kuinka olisi Dick ymmärtänyt hänen epätoivoaan, kun hän lausui, että Hartley Lathom oli suurempi este kuolleena kuin elävänä. Kuinka paljon hän oli taistellut itsensä kanssa voidakseen lausua nämä sanat, hän, joka rakasti Dickiä koko sydämestään!

Muutamat vanhan lörpöttelevän taloudenhoitajattaren sanat herättivät hänen huomiotansa.

”Mr Jardine matkustaa taas pois Englannista, mikäli olen kuullut. Mr
Jardinen palvelija on kertonut sen minun sisarentyttärelleni."

"Pois Englannista!" huudahti Margot vapisten. Dick matkustaisi pois, kentiesi vuosikausiksi! Ja juuri hänen tähtensä! Hän oli kieltänyt Dickin puhumasta rakkaudesta; oli sanonut, että Hartley Lathom vainajana oli suurempi este kuin eläessään! Ja epätoivossaan oli Dickiin tarttunut hänen vanha matkustuskuumeensa.

Eikä hän voinut sanoa Dickille salaisuuttaan. Tämä ei saisi koskaan tietää, kuinka hän ikävöitsi hänen vahvojen käsivarsiensa suojaa. Sydämessään kapinoitsi hän sokeaa kohtaloa vastaan, joka oli särkenyt heidän elämänsä. Jos vain —

Nainen, joka oli tullut käyden polkua ylös, oli seisahtunut veräjälle ja katsoi kysyvästi Margotiin. Hän oli pitkä, hoikka, kahdenkymmenenkolmen tai kahdenkymmenenneljän vuotias tyttö, jonka iho oli ruskea kuin mustalaisnaisen, tukka tuuhean musta ja silmät melkein yhtä tummat kuin tukkakin. Hän oli puettu halvasta kankaasta tehtyyn tummansiniseen kävelypukuun, jonka huono kuosi ei kuitenkaan voinut hävittää kauniin ruumiin piirteitä.

"Oletteko mrs Lathom?" kysyi hän, pitäen kättään veräjällä. Hänen kasvonsa osottivat luonteenvoimaa, hänen äänensä oli kirkas ja hänen lausuntonsa odottamattoman puhdas. "Asemalla sanottiin, että mrs Lathom asuu täällä."

"Asuu kyllä, minä olen mrs Lathom", sanoi Margot kummastuneella äänellä, ihmetellen kuka tyttö mahtoi olla.

"Olen tullut pitkän matkan tavatakseni teitä", sanoi tyttö hiukan hermostuneesti, avaten veräjän. "Toivon teidän antavan anteeksi, että tunkeilen tällä tavoin. Minä olen Marion Cross, ja te olette varmaan kuulleet sulhaseni nimen — Robert Fenwick."

Margot haki vapisevalla kädellään suojaa veräjän kaidepuusta. Tyttö huomasi hänen liikkeensä ja jatkoi nopeasti:

"Tiedän luonnollisesti, että Robert Fenwick oli suutuksissaan mr Lathomille ja että hän olisi tullut todistamaan tätä vastaan — että teidän on vaikea kuulla mainittavan hänen nimeään. Ja minä tunnen loukkaavani teidän suurta suruanne — mutta minun täytyy tulla —"

Margot kysyi kelmein huulin: "Miksi täytyi teidän tulla minun luokseni?
Mitä tahdotte tietää?"

"Siksi, että olen tajutonna tuskasta", huudahti tyttö kiivaasti. "Siksi, että olen kihloissa Robert Fenwickin kanssa, enkä toista kuukauteen ole kuullut sanaakaan hänestä. En sanaakaan! Mistä se johtuu, en tiedä — en uskalla ajatella."

Nyyhkytys tukahutti äänen, ja suurella ponnistuksella saattoi tyttö lisätä:

"Olen tullut teidän luoksenne, koska tiedän, että samana yönä kuin
Robert Fenwick katosi, oli hän teidän kotonanne Greyminsterissä."

"Sanotteko — meidän kotonamme Greyminsterissä?" änkytti Margot, puhuen ainoastaan voittaakseen aikaa ja kyetäkseen hillitsemään itsensä.

"On niin ikävää tulla teitä häiritsemään, mrs Lathom", lausui tyttö, joka sanoi olevansa Marion Cross. Sokeakin olisi nähnyt Margotin mielenliikutuksen. Sanomalehdistä oli Marion saanut tietää, että Hartley Lathom oli ampunut itsensä sinä yönä, josta hän oli puhunut; kenties oli Fenwick ollut viimeinen mies, jonka kanssa hän oli puhellut. Hän ymmärsi, että hänen sanansa herättivät tuskallisia muistoja mr Lathomin lesken mielessä. "Uskokaa, että olen pahoillani täytyessäni herättää surullisia muistoja —" jatkoi tyttö hiukan raskaasti.

"Minä — en ole oikein voimissani", sanoi Margot, "ja teidän sananne johtivat muistooni kauhean — kauhean tapauksen, joka minun on täytynyt kestää. Mutta, luonnollisesti, jos voin auttaa teitä jollakin tavoin… ettekö tahdo astua sisään?"

Margot astui horjuvin askelin yli kuistin suureen, kauniiseen arkihuoneeseen, jossa iloinen valkea räiskyi avonaisessa takassa. Hänen kasvonsa olivat liidunvalkeat, ja hän tunsi miltei iloa saadessaan vaipua tuoliin, sillä jalat eivät tahtoneet kannattaa häntä.

"Te olette oikein hyvä, ja olen hyvin pahoillani tuottaessani levottomuutta teille. Mutta jos tietäisitte, kuinka minä olen odottanut ja odottanut — — —", sanoi tyttö nopeasti ja hermostuneesti, hypistellen lakkaamatta nenäliinaa sormiensa välissä. "Hain teitä Greyminsteristä ja sain kuulla, että olette täällä. Tunsin kyllä, että se oli hyödytöntä, mutta minun täytyi kumminkin tavata teitä — sillä epätoivoissaan, niinkuin minä, tarttuu ihminen oljenkorteenkin."

"Mutta miten voin minä auttaa teitä?" kysyi Margot.

"Koska Robert meni teidän asuntoonne sinä yönä — niin ajattelin, että kenties on hänestä joitain jälkiä. Ymmärrättehän, että tämä on minulle niin kauheata — olisimme piakkoin menneet naimisiin." Hän nyyhkytti kovasti. "Oli niin kummallista, että hän tuli teidän luoksenne. Tiedättekö, että hän oli siellä?"

Margot vaikeni hetken. Kuinka yksi vale johti toiseen! Mutta se oli hänen miehensä salaisuus, eikä hänen. Hän ei voinut kavaltaa miestään. Ei edes lakikaan pakottanut vaimon todistamaan miestänsä vastaan.

"Luulin kuulleeni ovikellon soiton myöhään illalla", lausui hän viimein hitaasti kohtaamatta tytön tutkivaa katsetta. "Mutta olin silloin huoneessani, ja palvelijat olivat jo levolla. Mieheni yksin oli valveilla. Hän — hän kenties näki sulhasenne."

"Sitten ette voi kertoa minulle mitään?" sanoi Marion toivottomasti. "Tulen ihan hulluksi levottomuudesta. Oh, minä pelkään — minä pelkään! Hän katosi sinä yönä. Poliisi näki hänen menevän mr Lathomin taloon, ja sitten, kauvan jälkeen puoliyön, nähtiin hänen tulevan sieltä. Muuan poliisi, joka tunsi hänet, puhutteli häntä silloin."

Margot voi tuskin salata helpotuksen tunnetta. Hartley oli jättänyt talon puettuna kuolleen miehen hattuun ja takkiin, ja hänet oli nähty ja luultu häntä Fenwickiksi! Nyt ei enää tarvinnut epäillä.

"Eikä konstaapelin jälkeen ole kukaan nähnyt häntä. Robert ei palannut hotelliinsa", jatkoi tyttö, koettaen kaikin voimin säilyttää itsehillitsemiskykynsä. "Siitä päivästä on toista kuukautta kulunut, eikä sanaakaan, ei jälkeäkään hänestä! Ihmettelettekö, että olen epätoivoon joutumaisillani! Ja hän rakasti minua — tiedän, että hän rakasti minua! Miksi hän pakoileisi, jos eläisi ja olisi terve? Tuntuu aivankuin maa olisi hänet niellyt!"

Margot ajatteli koko tuntemansa kamalan murhenäytelmän laajuutta, jota tuo tyttö ei koskaan saisi tietää, ja tavattoman säälin vallassa kumartui hän tämän puoleen Ja tarttui hänen käteensä.

"Oi, minä säälin teitä niin suuresti — en voi sanoa, kuinka suuresti teitä säälin", kuiskasi hän.

Äänessä oli sellainen sävy, joka sai kutsumattomat kyynelet tytön tummiin silmiin.

"Kuinka mielelläni olisin antanut teille toivoa!" kuiskasi Margot murtuneella äänellä. "Te rakastitte häntä suuresti?"

"Suuresti! Sanoin ei voi kertoa, kuinka paljon rakastin häntä! Minulla oli syytä siihen — oi, ette tiedä, mitä hän oli tehnyt minun hyväkseni! Hän pelasti minut omalta itseltäni, hän antoi minulle jotakin elämisen arvoista, kun olin epätoivoissani. Moni mies ei olisi tehnyt, mitä hän teki!" huudahti tyttö, ääni vavisten pidätetystä liikutuksesta. "Oi, minä olen ylpeä hänestä! Ylpeä tietäessäni, että hän rakasti minua ja tahtoi omistaa minut, kun olin kunniaton, päästessäni vankilasta — niin, vankilasta!" kertasi hän ikäänkuin olisi ylpeillyt moittiessaan itseään saadakseen Robert Fenwickin jalouden sitä voimakkaampaan valoon.

Viimeiset sanat olivat omituisia ja odottamattomia, ja Margot katsoi kummastuneena tyttöön, sanomatta kumminkaan mitään.

"En tiedä, miksi kerron tätä teille", jatkoi Marion Cross hetken perästä. "Mutta te olette ollut niin hyvä ja ystävällinen minua kohtaan, ja minä olen saanut kokea niin paljon, kovuutta, vieläpä omaistenikin taholta. Tuntuu, että voisin kertoa teille, mitä Robert on tehnyt hyväkseni."

"Mielelläni tahtoisin sen kuulla", sanoi Margot ystävällisesti. Hän älysi, kuinka keventävää olisi tytölle päästää tunteensa valloilleen; hän ei voinut kieltää tältä luottamustaan, vaikka jokainen sana lisäsi hänen salaisuutensa kauheutta.

Se oli aivan jokapäiväinen tarina: Marion oli ollut apulaisena eräässä suuressa lontoolaisessa myymälässä, ja siellä oli hän tutustunut Robert Fenwickiin. Tämä oli ilta illalta tullut tapaamaan häntä, Marion oli pahastunut hänen huomaavaisuudestaan ja kohdellut häntä väistellen. Muuan toinen mies oli miellyttänyt häntä vapaalla käytöksellään, hyvinsopivilla vaatteillaan ja asemallaan. Mies oli ollut eräänlainen päällikkö hänelle ja toisille apulaisille. Ja tunnottomasti oli mies käyttänyt valtaansa häneen nähden omiin itsekkäisiin tarkotuksiinsa. Hän oli varastanut liikettä, ja tultuaan ilmi lykännyt syyn tytön niskoille, joka oli ollut kuin vaha hänen käsissään. Tämän ruman, surullisen tarinan loppuna oli, että mies syöksi hänet turmioon voimatta silti pelastaa itseään. Molemmat saivat vankeutta, vaikka tyttö vaan lyhyen ajan.

"Niinä viikkoina, jotka istuin vankilassa, ajattelin ulos päästyäni lopettaa elämäni. En luullut jaksavan! kantaa häpeääni — ja sisareni olivat sanoneet, etteivät he tahtoneet kuulla minusta enää. Omat sisareni!" Hänen äänessään väreili voimakas katkeruus. "Ja päästessäni ulos epätoivoisena ja valmiina lopettamaan itseni, seisoi Robert Fenwick odottamassa minua vankilan portailla!"

Nyyhkytys tukahutti hänen äänensä ja kyynelvirta sumensi tummat silmät, jotka olivat olleet niin ankarat ja loistavat hetkistä ennen.

"En ollut ajatellut Robertia vankilassa. Ja ennen olin useinkin ollut ilkeä häntä kohtaan, koska pidin häntä tungettelevana. Nyt tuli hän eteeni, kietoi kätensä minun ympärilleni ja lausui aivan rauhallisesti ja ilman verukkeita:

"Marion, tahdon sinut vaimokseni."

"Ajatelkaa! Vankilassa oloaikani oli tehnyt minut kovaksi, mutta kun Robert tuli ja sanoi nuo sanat, olin minä hetkessä murrettu. Tuntui niin ihmeelliseltä, että hän halusi omistaa minut, niin kunniatoin kuin olinkin — ja minä kun aina olin ollut niin ilkeä häntä kohtaan. Ihmettelettekö, että pidän hänestä ja olen ylpeä hänestä, mrs Lathom?"

Ja tämä mies oli Robert Fenwick, josta hänen miehensä oli puhunut niin halveksien! Poiskääntyen vastasi Margot matalalla äänellä:

"Teillä on syytä olla ylpeä — hyvin ylpeä — sulhasestanne."

Tyttö kumartui hänen puoleensa ja huudahti tuskallisesti:

"Sanokaa minulle — oi, sanokaa, että uskotte kaiken tulevan hyväksi jälleen, että uskotte Robertin palaavan jälleen luokseni."

Mitä voi Margot vastata? Hän tiesi, minkä tiesi.

"Jumala lähetti hänet teidän luoksenne hädässänne", kuiskasi hän, "ja
Jumala on laupias."

"Kiitos osanotostanne! Ette usko, kuinka paljon olette auttaneet minua hyvyydellänne", sanoi tyttö vakavasti ja sitten alkoi hän taas puhua Fenwickistä.

"En tahdo sanoa, että hän on täydellinen, hänellä on vikansa kuten kaikilla muillakin. Hänen on niin vaikea lakata juomasta, se on hänen kirouksensa. Mutta hän lupasi vastustaa himoansa minun tähteni —."

Tytön puhuessa paukahti puutarhan veräjä, hiekalla kuului askeleita ja ovesta astui sisälle mies. Margotin sydän löi kuuluvasti, kun hän näki miehen korkean ja komean vartalon.

"Dick — mr Jardine!" huudahti hän tahtomattaan.

Hänen sanansa kuullessaan hypähti Marion ylös.

"Mr Jardine — mr Jardine The Cantrysta?" äännähti hän kiihkeästi. "Mr
Jardine, jonka todistaja Robert Fenwickin piti olla eräässä jutussa?"

Jardine näytti hämmästyneeltä tämän vieraan naisen kysymyksen johdosta.

"Kyllä", sanoi hän, "minä olen mr Jardine The Cantrysta."

"Tässä on miss Cross", keskeytti Margot nopeasti — "mr Robert Fenwickin ystävä."

"Minä hain teitä kotoanne Greyminsteristä tänään", lausui Marion, mr Jardinen kumartaessa hänelle. "Mutta te ette ollut kotona. Olen hyvin levoton Robert Fenwickin katoamisesta — hän oli sulhaseni."

"Toivoisin voivani auttaa teitä, miss Cross", sanoi Jardine osaaottavasti, "mutta asia on minulle arvotus samoinkuin teillekin. Tuntui sangen merkilliseltä, että hän niin äkkiä palasi Lontooseen sanomatta sanaakaan —"

"Palasi Lontooseen? En ymmärrä", huudahti tyttö liikutettuna. "Kuinka voitte tietää, että Robert Fenwick palasi Lontooseen?"

"Luulin teidän kuulleen siitä", jatkoi Jardine hiukan kummastuneena. "Muuatta henkilöä, jolla oli hänen ulkonäkönsä ja vaatteensa, ja jonka poliisi varmuudella vakuuttaa mr Fenwickiksi, on voitu seurata Mintern Junctioniin saakka, noin kymmenen peninkulmaa Greyminsteristä. Hän tuli käyden aikaisin aamulla, odotti pari tuntia eräässä kahvilassa ja matkusti ensimäisellä junalla Lontooseen. Minusta on ikävää sanoa teille, miss Cross, mutta se voi auttaa teitä tutkimuksissanne — hän ei ollut aivan selvä, mikäli otaksuttiin."

"Minä tiedän; se oli hänen kirouksensa, Robert-raukan", sanoi tyttö liikutettuna. "Te siis luulette —?"

"Luonnollisesti voi olla mahdollista, että hän on juonut paljon", jatkoi Jardine, "ja että hän joko ei vielä ole selvinnyt, tai että hän ei ilkeä näyttäytyä. Tahdottehan, että puhun peittelemättä? Olen kuullut, että pelastusarmeijassa usein saadaan ottaa vastaan sellaisia "kadonneita", ja mahdollista on, että voitte löytää hänet jostain sellaisesta suojapaikasta."

"Robert-raukka!" kuiskasi tyttö, ja hänen kuumeiset kasvonsa olivat kosteina kyynelistä. "Kiitos, mr Jardine. Olette ainakin antanut minulle uutta toivoa. Hän kyllä joi joskus tavattomasti — se oli veressä, ja se oli hänen kirouksensa. Mutta minä en keksinyt sitä selitystä, enkä tullut kysyneeksi sellaisista paikoista. Kiitos avustanne; ja kiitos kiitos mrs Lathom, ystävällisyydestänne", sanoi hän kääntyen Margotin puoleen, joka tiesi saaneensa uutta toivoa — pettyäkseen uudestaan.

Marion Cross meni, Margot ja Jardine jäivät kahdenkesken. He kuulivat puutarhan veräjän sulkeutuvan; kumpikaan heistä ei puhunut, ja äänettömyydessä oli odotusta.

Vihdoin sanoi Jardine äkkiä:

"Margot, moititko minua siitä, että tulin? Minun täytyi nähdä sinut jälleen — sanoa sinulle jotain, johon sinun täytyy antaa varma vastaus."

Hetkisen hiljaisuus seurasi näitä sanoja. Jardine katseli kasvoja edessään, jotka olivat niin erilaiset, kuin hymyilevän loistavan Margotin kasvot ennen. Niitten kalpea, läpinäkyvä kauneus lisääntyi vielä lieden liekkien loimusta; kuuma odotus ja syvä, pelokas kärsimys tunkeutui Jardinen sydämeen.

"Margot, miten huonolta sinä näytät!" huudahti hän tarttuen tämän käteen.

"Minä niin hämmästyin, kun sinä tulit", vastasi Margot, "mutta — olen hyvin iloinen nähdessäni sinut. Ajattelin juuri sinua iltapäivällä."

"Olen pysynyt poissa, Margot, koska luulin sinun sitä tahtovan — mutta nyt pahottelen, etten tullut ennen. Sinä iltana, jolloin puhuin kanssasi tulevaisuudesta, ei minulla ollut oikeutta tehdä sitä, sen tiedän, mutta en voinut vaieta. Ja rakastathan sinä vielä minua, Margot, sen tunnustit silloin!"

Hän vaikeni hetkeksi ja katseli tutkistellen Margotia. Sitten jatkoi hän kiivaammin, värähtelevällä äänellä:

"Margot, sinä iltana sanoit tahtovasi jättää miehesi, sinä olisit jättänyt hänet, jos — Miksi en puhuisi tulevaisuudesta? Miksi en käyttäisi oikeuttani? Sillä sinä rakastat minua, minä tiedän, että sinä rakastat minua! Mitä oikeuksia antoi kuolema sille miehelle, joita ei hänellä eläessään ollut? Ja minä sanon jälleen sen, minkä sanoin sinä iltana, Margot — kaikella kunnioituksella kuollutta kohtaan. Mutta vainaja on vainaja."

Margotia värisytti. Oliko Hartley Lathom kuollut? Yli kuukauden oli kulunut, eikä hän ollut kirjoittanut, vaikka oli luvannut sen tehdä, jos elää. Jospa hän vain tietäisi, joko, tahi? Epävarmuus on niin kauhea.

"Tänään, Margot, tahdon ratkaisevan vastauksen — vastauksen, josta riippuu, mitä olen tekevä. Sinä rakastit minua sinä iltana, jolloin tulit, mukanasi suuri joukko muistoja — kuohuva, tuoksuva muistojen virta! Sinä, jota kerran uneksin vaimonani, sinä, joka aina olet elänyt aatoksissani niinä vuosina, joina olit kadoksissa minulta! Sinä rakastit minua sinä iltana. Margot, ja minä en enää ole muuta kuin ihminen — en voi odottaa ja olla vaiti! Minun täytyy tietää kohtaloni. Oi, minä en ole epäitsekäs! Minä pyydän sinua itseni tähden, senvuoksi, että koko sydämeni halajaa sinua! Mutta tiedän, että ajattelen enemmän sinun onneasi kuin omaani! Oh, minä voin tehdä sinut onnelliseksi. Minun rakkauteni on opettava sinut unohtamaan! Minä tiedän, ettemme voi mennä naimisiin vielä — ei ennenkuin vuoden päästä kenties. Mutta anna minulle oikeus nähdä sinut ja olla luonasi! Rakkaus, elämä ja onni ovat edessämme, Margot, ja me olemme odottaneet niin kauan. — Jos sinä vaan tahdot?"

”Oi, anna minun ajatella — anna minun ajatella!”

Ja hänen äänessään oli outo sointu. Eikö Jardine tiennyt, kuinka hän kiusasi Margotia? Elämä, onni ja rakkaus!

Ja hän tarvitsi rakkautta niin kipeästi — Jardinen rakkautta, joka oli ollut niin totinen ja uskollinen. Hän ikävöi onnea Jardinen kanssa. Rakkaus ja onni odottivat häntä; häneltä oli riistetty ne molemmat. Se mies, jonka nimeä hän kantoi, oli pettänyt heidän onnensa, samoinkuin senkin nuoren tytön onnen, joka tuli tänään hänen luokseen kysymään Robert Fenwickiä. Surua ja hävitystä oli tuo mies kylvänyt ympärilleen — mitä velvollisuuksia hänellä voisi olla sellaista miestä kohtaan. Ja olihan Hartley Lathom kuollut maailmalle. Eivät he koskaan voisi enää joutua yhteen, ei koskaan! Satu oli lopussa, Hartleyn oma menettely oli lopettanut sen ehdottomasti. Hän oli kuollut maailmalle — ja ehkä oli hän ruumiillisestikin kuollut.

Kuinka voisi hän antaa Dickin mennä? Yksinäisyyden ajatuskin pelotti häntä. Hän ei voisi sallia Dickin lähtevän — sen miehen, jonka hellyys ja rakkaus auttaisi häntä unohtamaan. Hän oli niin väsynyt. Kiusaavat, ahdistavat ajatukset olivat viedä häneltä järjen.

Dick Jardine istui häntä katsellen. Dick ihmetteli hänen epäröimistään; hän tiesi, että Margot rakasti häntä, miksi hän siis epäröi?

"Margot", sanoi hän lempeästi, matkustan taas pian ulkomaille, melkein heti, jos — jos et voi antaa minulle lupaustasi. Sinä tiedät, mikä minua siihen pakottaa? En voi viipyä täällä, sinun lähelläsi, ikävöiden sinua ja tietäen, että tuo kuollut mies voitti sinut minulta valheella, jollet anna minulle toivoa. Ja miks'et voisi antaa minulle toivoa nyt? Kun hän eli, tahdoimme kantaa kohtalomme; me emme voi mistään soimata itseämme. Mutta nyt on hän kuollut — hänen oikeutensa eivät kestä enää."

"Ei, hänen oikeutensa eivät enää kestä", Margotin ääni kuului heikkona kuin kaukainen kaiku.

Hän kääntyi puoleksi Dickiin päin ja teki liikkeen kädellään, ikäänkuin olisi pudistanut päältään raskaat kahleet.

"Mitä minun pitää sanoa, Dick", huudahti hän. "Oi, tiedäthän sinä, mitä sydämeni toivoo —"

Dickin silmiin syttyi uusi loiste. Hän näki, että taistelu oli vähällä päättyä voittoon.

"Sano, että rakastat minua — sano, että saan jäädä luoksesi. Minä en tahdo jättää sinua, rakas, rakas. Oi, älä käske minua pois! Hän kiusasi sinua niin monta vuotta — ja hän on kuollut ja poissa nyt. Margot!"

Oi, sitä kiusausta, kuunnellessa Dickin syvää, rakkaudesta ja hellyydestä värisevää ääntä, joka soi hänen korvissaan kuin musiikki. Hän rakasti Dickiä — hänen sydämensä tunsi kuinka syvästi!

"Margot, menenkö minä?"

Margot kääntyi hänen puoleensa nopeasti, syvään hengähtäen, ja melkein ennenkuin hän ehti käsittää Margotin kiihkeän huudon, lepäsi tämä hänen sylissään, lujasti hänen sydäntänsä vastaan — niin lujasti, kuin ei mikään mahti voisi häntä irroittaa siitä.

"Dick! Älä mene, rakas! En laske sinua enää luotani!"

VI

David Muir.

David Muirin edessä kirjoituspöydällä oli suuri kirja, joka kiinnitti hänen huomiotaan. Joka aamu tuli Laupiaan samarialaisen suojakotiin suuri posti, vaikka lahjotuksia tuovat kirjeet olivat päivä päivältä käyneet yhä harvemmiksi; ainoastaan avunhuudot lisääntyivät pikemmin kuin vähenivät. Puoleksi kirjoitettu vastaus oli David Muiriksi itseään kutsuvan miehen edessä, mutta tällä hetkellä oli hänen kynänsä toimeton, ja hänen ajatuksensa harhailivat katseen mukaan pois paperista, ulos ikkunasta auringonpaisteeseen, joka virtaili pihan ruohomatoille — saman kevätauringon, joka peninkulmien päässä kimalteli Wistholman laineitten yllä.

Kenties kevätaamun vuoksi — kevään ja auringon takia — johtui hänen mieleensä Margot — ja hänen ajatuksensa harhautuivat pois heidän jokapäiväisistä askareistaan.

"Margot piti niin paljon keväästä", kuiskasi hän.

Tässä rukousten ja työn ympäristössä eli yhä David Muir, Laupiaan samarialaisen veljeskunnan vieraana, ottaen joka päivä elämän velvollisuutena, käskynä — ei oikeutena.

Vieraana, vaikka hänellä vielä oli suurin osa rahoistaan jälellä, senvuoksi että veljeskunnan säännöt kielsivät rahanmaksun vierailta. Mutta vaikka hänen rahoistaan ei huolittukaan, maksoi David Muir kumminkin saamansa laupeuden. Niin olikin laki, vaikka kirjoittamaton: että jokaisen oli maksettava työllään, kunkin kykynsä mukaan.

David Muir — hän oli jo tottunut tämän nimen kaikuun ajatuksissaankin — olisi tuskin voinut sanoa, kuinka tai mistä syystä hän oli jäänyt tämän ihmeellisen talon turviin.

Hän ei ollut koskaan ollut uskonnollinen, oli tuskin koskaan uskonut jumalaakaan, ja täällä oli ilmapiiri aivan uskonnollinen. Ilmapiiri — siihen ei sisältynyt mitään pakollisia käyntejä kappelissa, mitään rukouksia ja todistuksia ei pyydetty, eikä odotettu onnettomien ja hylättyjen taholta, jotka etsivät suojaa majassa tai vieraanvaraisuutta yleisessä päivällispöydässä. Paitsi kiitosta ennen ruokaa ja sen jälkeen, ei Muir voinut muistaa kuulleensa julkista rukousta taloon tulonsa jälkeen. Mutta ei hän myöskään voinut muistaa mitään muuta paikkaa, jossa rukouksen henki oli tuntunut olevan läsnä niinkuin täällä.

Nyt istui hän tänä aamuna, katsellen ajatuksissaan Lontoon varpusia, jotka iloisesti hyppelivät pihamaalla.

"Ihmettelen", kuiskasi hän äkkiä hiljaisuuteen, ikäänkuin vastaukseksi ajatukselle, joka oli hiipinyt hänen sieluunsa kutsumattomana vieraana, eikä tahtonut sieltä lähteä — "minä ihmettelen."

Ja yhtäkkiä nauroi hän ääneensä pienen huoneen hiljaisuudessa. Noitten sanojen todellinen tarkotus oli niin omituisen haaveellinen, että täytyi nauraa — katkeraa naurua, joka oikeastaan on sydämen itkua.

"Ihmettelen, tulenko koskaan näkemään häntä enää — sitä naista, jota rakastan — sitä naista, joka on minun vaimoni — saanko koskaan enää pidellä häntä sylissäni — ei oman käden vaan rakkauden oikeudella?" Tämä ajatus kätkeytyi siihen muutamaan sanaan, joka hiljaisuuteen kuiskattiin.

Nauru kuoli hänen huuliltaan yhtä nopeasti kuin se oli siihen ilmestynytkin. Hän tiesi, että hän yhtä helpolla voi herättää eloon kuolleen miehen haudastaan Greyminsterissä kuin rakkauden Margotin sydämessä.

Vielä hetken katseli hän ulos auringonpaisteeseen mitään näkemättömin silmin, ja kääntyi sitten päättävästi pöydän puoleen, missä puoleksi kirjoitettu kirje oli. Hänellä ei ollut mitään paluutietä, sen hän tiesi. Mutta — hän oikaiseutui kuin raskaan taakan alla — Jumalan kiitos, hän oli oppinut käymään eteenpäin.

Hän lopetti kirjeensä, luki sen läpi ja alkoi uuden. Maksu työtä tekemällä oli ollut hyvin helppoa David Muirille siitä hetkestä, jolloin lääkäri salli hänen ryhtyä työhön; hän oli löytänyt satoja tehtäviä, ja hän oli täyttänyt jokaisen tyynellä, perinpohjaisella tavallaan, joka aina oli ollut ominaista hänelle.

Laupiaan samarialaisen suojakodissa elettiin täyttä ja rikasta elämää, josta jäi hyvin vähä aikaa suruun ja mietiskelyyn, ja joka niin väsytti ruumiin, että uni oli voittamattoman välttämätön. Ei ollut ihmettelemistä, että tämä mies, tämä hylky synnin merellä, voisi pysyä siinä satamassa, johon viimeinen tulvavirta oli hänet heittänyt. Häntä pelotti ajatus, että hänen kerran täytyi lähteä täältä — ihmeellinen, uusi pelko, joka herätti vanhan, aivan kuin tuska herättää tuskaa.

Ensi kerran nähdessään isä Bramptonin rupesi hän pitämään tästä, ja hänen tunteeseensa vastattiin selvästi. Francis Brampton oli luottanut häneen — osottanut hänelle luottamustaan ensi hetkestä saakka. David Muirista, jonka elämä ei koskaan ollut luottamuksen arvoista, oli tämä kummastuttavaa. Kenties juuri tämä täydellinen luottamus oli vaalinut toivon siementä hänen sydämessään ja saanut hänet kuiskaamaan "ihmettelen".

David Muir tiesi tuskin itsekään, kuinka hänet oli majotettu tähän rauhalliseen huoneeseen puhelimineen ja puhetorvineen, jossa oli suuria pinoja kirjanpitokirjoja, niin pelottavan huonosti hoidettuja, ennenkuin hän tuli ja yritteli saada järjestystä siihen sekasotkuun, mihin Francis Bramptonin asiat olivat joutuneet.

Kuta syvemmälle hän suojakodin asioitten huonon hoidon tutkimuksessaan
pääsi, sitä enemmän häntä kummastutti, mutta enää hän ei ihmetellyt
Raymond Johnsonin, varastomestarin, levottomuuden ilmettä, eikä isä
Bramptonin usein uudistuvaa alakuloisuutta.

Muutamia viikkoja sitten olisi vielä muuan mies Greyminsterissä, Hartley Lathom nimeltään, sanonut, että liiketoiminta, joka täydellisesti uskottiin kovin hermostuneen miehen huostaan, oli pian tekevä kuperkeikan. Mutta täällä Laupiaan samarialaisen suojakodissa alkoi David Muir ymmärtää sitä ihmettä, jonka avulla kaikki suuret ihmisystävälliset yritykset pysyvät pystyssä: rukousta ja uskoa — sitä uskoa, Joka palvelee toisia rakkauden, eikä palkan vuoksi.

Jumala, joka oli antanut elämän lahjan tälle miehelle takaisin liekkivän haudan yli, tahtoi nähtävästi opettaa hänelle elämän läksyn uudestaan.

Koko päivän opiskeli hän tässä ihmisyyden koulussa, vastaanottohuoneessa, missä hän kaksi tuntia aamuisin ja kaksi tuntia iltasin autteli aina jotakin veljeä vastaanottamaan apua-anovia, kirjoitti muistiin heidän nimiänsä, kuunteli heidän kertomuksiaan ja antoi tarvittavaa apua: kappelissa, tässä pienessä virkahuoneessa, missä hän huolellisesti seuloi akanat nisuista johtajan kirjeenvaihdossa; koulussa ja poikayhdistyksessä, missä väsymättömin ponnistuksin koetettiin pidättää katupoikien haluja ja opettaa heille omanarvontunnon ensimäisiä perusteita, jotta heistä tulisi kunnollisia ja kunniallisia miehiä lurjusten sijasta; oppia, oppia, rivejä rivien perästä, määräyksiä määräysten perästä, elämän yksinkertaisimpia perustotuuksia, joista hänellä ei koskaan ennen ollut vähintäkään tietoa.

David Muirin työtä häiritsi kevyt naputus ovelle, minkä jälkeen veli
Raymond nopeasti astui huoneeseen.

"Olen pahoillani, Muir", sanoi hän, "mutta minun täytyy pyytää sinua ottamaan hetkeksi minun paikkani klinikassa. En ehdi sitä ennen, ja siellä on juuri vaikea tapaus."

David Muir seurasi häntä heti. Matkalla sai hän muutamia lähempiä tietoja. Muuan mies oli löydetty tiedottomana kadulta ja viety sairaalaan majan ambulanssivaunuilla. Lääkäri oli juuri käynyt ja sanonut, ettei enää ollut mitään tehtävää; siinä pienessä huoneessa, joka oli varattu vaikeampia tapauksia varten, oli hyvin hiljaista ja rauhallista; siinä oli vaan kaksi vuodetta, ja toinen oli tyhjänä. Toisessa makaava mies ei viipyisi siellä kauan, eikä kauan vaivaisi niitä pappeja ja leviittoja, jotka olivat menneet hänen ohitseen, ajatteli David Muir kumartuessaan hänen ylitseen. Kuoppaiset posket, sisäänpainuneet silmät, vaivaloinen hengitys, kaikki ne kertoivat, että miehellä oli viimeiset hetket käsissä.

Muir muisti, kuinka hän itse joku aika sitten oli tuotu kadulta, kuten tämä onnetonkin, ja ilman sitä erästä henkensä uhrannutta naista olisi hän ollut yhtä lähellä kuolemaa kuin tämäkin. Se muisto ja syvä kiitollisuudentunne pysyivät aina hänen mielessään, mutta muisto valtasi hänet kokonaan kumartuessaan vuoteessa makaavan onnettoman puoleen. Hän nukkui, ja David Muir asettui vartioimaan häntä. Hetken perästä avautui ovi ja Raymond Johnson astui sisään.

"Nukkuuko hän vielä?" kuiskasi hän. "Ulkona on muuan nainen, joka haluaa nähdä häntä. Hän pelkää, että mies on muuan, joka on ollut kadoksissa."

Raymond avasi oven ja kumarsi jollekin ulkona olevalle. David Muir meni vuoteen viereen. Hän oli niin tottunut näihin jokapäiväisiin näytelmiin, kun naiset tulivat pelastuskoteihin kadonneita hakemaan.

Sisälletullut nainen oli nuori ja miellyttävä, erinomaisen huolellisesti puettu, mutta hänen kasvoillaan kuvastui melkein epätoivoinen levottomuus. Hän kumartui nopeasti katsomaan sairaan kasvoja, mutta vetäytyi yhtä nopeasti takaisin päästäen syvän helpotuksen huokauksen:

"Oi, ei, ei! Jumalan kiitos, eihän se ollut hän — Robert Fenwick!"

David Muir lennähti takasin, ja hänen kasvonsa kävivät aivan valkeiksi. Hän ihmetteli, oliko hän kyennyt estämään hämmästyksen huudahduksen, joka oli pääsemäisillään hänen huuliltaan — hän ei tiennyt varmaan sitä.

Kahdesta viimeisestä sanasta oli hänelle selvinnyt, kuka tyttö oli.
"Oma Marionisi."

Mutta tyttö katsoi ohimennen häneen ja kääntyi sitten Raymond Johnsonin puoleen.

"Kiitos", sanoi hän matalalla äänellä, jota hän koetti estää vapisemasta. "Jos vasta sattuu samallaisia tapauksia — jos tuodaan miehiä, joista ette muuten saa selvää — niin olkaa hyvä ja ilmottakaa minulle! Pyydän anteeksi, levottomuuteni vuoksi täytyi minun vaivata teitä. Isä Bramptonilla on osotteeni — hän tuntee minut. Nimeni on Marion Cross."

Ulkona säteili ja loisteli yhä sama kevätaurinko, joka äsken oli levittänyt toivon siementä David Muirin sydämeen. Nyt oli tämän tytön onnen murtumisen varjo langennut hänen ja auringon välille ja syöksi hänet takaisin toivottomuuteen. Hän oli nähnyt tytön kasvoissa sen tuskan, joka oli hänen lahjansa tälle. Syyllinen, oi, — kuinka suuri syyllinen!

Ovi avautui hiljaa ja Raymond Johnsson tuli taas sisään.

"Isä Brampton pyysi sinua tulemaan hänen luokseen heti", lausui hän. "Miss Cross on siellä ylhäällä nyt, luullakseni. Hän meni ensin tiehensä, mutta tuli heti takasin."

Muir katseli hämillään häntä. Miksi oli Marion Cross tullut takaisin, ja miksi piti hänen mennä isä Bramptonin luo, kun tyttö oli siellä?

Hän oli jääkylmä koputtaessaan ovelle ja astuessaan huoneeseen, peläten kohtausta, säikkyen tytön syyttäviä silmiä. Astuessaan kynnyksen yli musteni hetkeksi hänen silmissään. Sitten kuuli hän isä Bramptonin äänen — hänen tavallisen leppeän äänensä ilman pienintäkään syyttävää kovuutta. Ja äkkiä huomasi hän ensi kerran, kuinka mahdotonta oli yhdistää David Muiria ja Hartley Lathomia toisiinsa, vaikkapa viimemainitun rikos tulisikin ilmi.

Nyyhkyttävän tytön katse liukui hänen ohitseen yhtä välinpitämättömänä kuin äsken sairashuoneessa.

"Ah, Muir, olen iloinen, että tulitte. Tällä nuorella tyttöraukalla on suuri huoli. Hän on tullut hakemaan neuvoa ja apua, ja ajattelin että te — hän on miss Cross."

Muir kumarsi koneellisesti tytölle, joka nyyhkytti rajusti, hänen kasvonsa olivat värittömät, melkein valkeat, ja silmistä loisti kuumeinen ilme. David Muir tuskin uskalsi katsoa tyttöön — olihan se hänen työtänsä, hänen työtänsä!

Isä Brampton puhui hiukan katkonaisesti; Muirkin huomasi, ettei hän ollut oikein oma itsensä. Hänen tavallinen järkkymätön tyyneytensä petti hänet, ja hänen silmänsä harhailivat hermostuneesti ympäri.

"Tämä tyttöraukka — mutta on parempi alkaa alusta", sanoi Brampton. "Hän oli kihloissa ja olisi pian mennyt naimisiin erään nuoren Robert Fenwick-nimisen miehen kanssa, joka oli asianajaja Lathomin kirjurina Greyminsterissä. Hartley Lathom — olette ehkä kuullut nimen erään surullisen tapauksen yhteydessä, viisi, kuusi viikkoa sitten. Mr Lathom ampui itsensä."

Muir nyökkäsi.

"Robert Fenwick matkusti Greyminsteriin todistamaan eräässä jutussa, ja Greyminsteristä katosi hän samana yönä kuin mr Lathom teki itsemurhan, käytyään myöhään samana iltana mr Lathomin asunnossa —"

Kalmankalpea tyttö keskeytti hänet kiivaasti epätoivosta värisevällä äänellä:

"Hän on kuollut — kuollut! Hänet on murhattu, minä tiedän sen nyt! Katsokaa, katsokaa!" Ja hän sieppasi lehden pöydältä, levähytti sen auki Muirin eteen ja osotti erästä uutista. "Robert Fenwickin veriset vaatteet on löydetty joesta läheltä Greyminsteriä! Se merkitsee — että hän on kuollut!"

Muirin korvissa tuntui tytön ääni saavan satoja kuiskaavia kaikuja hiljaisessa huoneessa, ikäänkuin eivät sanat voisi kuolla yhtä vähän kuin se murhenäytelmäkään, jolle ne antoivat nimen. Joki oli kavaltanut salaisuutensa! Ei koskaan ollut ennen hänen itsehillitsemiskykynsä ollut niin kovalla koetuksella. Mutta, lukuunottamatta hikipisaroita otsalla ja suun ympärillä oli hän ulkonaisesti tyyni; ainoastaan pitkä arpi loisti punaisena harmaankalpeasta poskesta.

Hän luki uutisen:

"Eilen tehtiin Greyminsterin läheisyydessä merkillinen löytö, joka tavallaan valaisee Robert Fenwickin katoamista noin kuusi viikkoa sitten. Kivillä täytetty nahkalaukku, joka selvästi on ollut useita viikkoja vedessä, löydettiin eilen joen syvimmästä kohdasta Minternsillan alapuolelta, jokea syvennettäessä. Laukussa oli joukko verentahraamia vaatteita, ja vaikka nimimerkit selvästi olikin poistettu, löytyi eräässä paikassa nimi Robert Fenwick. Laukku jätettiin poliisin haltuun, ja tutkimuksiin ryhdyttiin heti. Asia herättää suurta huomiota."

Ei siis kumminkaan mitään, joka johtaisi epäilykset Hartley Lathomiin.
Hän tunsi kevennystä siitä, enemmän Margotin tähden kuin itsensä.

David Muir kohtasi tytön katseen. Hän näki harvinaiset — monen mielestä kauniit kasvot, jotka kiinnittivät huomiota luonteenvoimallaan. Mustat silmät hehkuivat tulta, joka osotti liikutusta — tuskaa, epätoivoa ja kostonhalua. Muir loi silmänsä alas tytön katseen edestä ja katsahti Isä Bramptoniin.

Isä Brampton näytti odottavan, että hän sanoisi jotakin ja katkaisisi hiljaisuuden; tämä inhimillisiä kärsimyksiä kokenut mies näytti joutuneen avuttomaksi huomatessaan sen hirveän surun, joka kuluttavana liekkinä oli syöpynyt tytön sydämeen. Ja tällä hetkelläkin huomasi Muir hämmennyksen tunteen hänessä. Varmaan ei johtaja ollut oma itsensä tänään; hänen katseensa kuvasti väsymystä, hänen olennossaan näkyi levottomuutta, joka tuntui ihmeelliseltä Muirista.

"Mitä luulette, Muir?" kysyi Brampton. "Olen sanonut miss Crossille, ettei hän heti saa ajatella pahinta. Ei ole mitään todistuksia — vahva epäluulo tosin, mutta ei todistuksia."

Marion Cross nojasi pöytään, hengittäen kiihkeästi.

"Mitä luulette?" kysyi hän soinnuttomalla äänellä David Muirilta. Hänen silmänsä olivat kuivat, huolimatta rajuista nyyhkytyksistä. "Robert Fenwick, joka katosi useita viikkoja sitten jäljettömiin, oli sulhaseni. Nyt on hänen vaatteensa löydetty joesta, kivillä upotettuina ja verisinä. Mitä on minun ajatteleminen?"

David Muir hengitti syvään. Hän ei voinut antaa tytölle toivoa, jonka tiesi valheeksi, hän ei voinut pidentää tytön kauheata epävarmuutta. Oli parasta ilmottaa totuus heti — vähemmän julmana ensin.

"Luulen", lausui hän hiljaa. "Luulen, että pelkonne on liiankin perusteellinen. Tahtoisin pitää vireillä toivoanne, mutta —" Hän ei lopettanut ajatustaan.

Tyttö tuijotti häneen hetken. Sitten huusi hän kiivaasti, ikäänkuin menettäen viimeisenkin heikon toivon:

"Niin, minä tiedän — luulen tienneeni sen koko ajan, vaikk'en ole uskaltanut uskoa sitä todeksi! Minä tiesin, että hän olisi kirjoittanut minulle, jos olisi ollut elossa! Hän on kuollut — murhattu! Oi, kuinka minä voin seistä tässä tietäen, että hän on kuollut! Ihme, etten tule hulluksi!" Hän painoi kädet silmiään vastaan. "Oh, seuratkoon kirous sitä, joka sen on tehnyt! En voi lakata, ennenkuin totuus on tullut ilmi. Tahtoisin nähdä murhaajan hirtettävän kaksi kertaa! Hirttäminen on liian helppo kuolema sille miehelle!"

David Muirin oli kauheata nähdä tytön äärimmäistä epätoivoa. Kyynelettömät nyyhkytykset värisyttivät häntä ja hän nyyhkytti hiljaa, ikäänkuin hän oli täydellisesti unohtanut molemmat läsnäolijat.

"Hän kuoli sinä yönä, — sinä yönä, jolloin hänen nähtiin tulevan mr Lathomin asunnosta!" sanoi hän äkkiä soinnuttomalla äänellä, ikäänkuin itsekseen puhuen. "Poliisi tiesi väärin, hän ei koskaan mennyt Mintern Junctioniin. Minä en sitä usko — hän kuoli sinä yönä, muutoin olisi hän vastannut kirjeeseeni, Robert-raukka!"

Muir tuijotti ulos ikkunasta. Tukahuttava kauhun tunne kouristi hänen kurkkuaan. Hän ei voinut puhua.

"Oi, kuka on ollut se julmuri, joka on murhannut hänet", puuskahti tyttö kiihkeästi. "Ja Robert yksin ojensi kätensä pelastaakseen minut, kun olin epätoivoissani ja tuhon lähellä — kun hän nyt on kuollut, miksi minäkään eläisin?"

David Muir kääntyi äkkiä. Hän ei voinut kestää. Astuen nopeasti tytön luo puhkesi hän puhumaan:

"Ei, ei! Ette saa sanoa niin! Elkää — elkää antako tämän hirveän iskun johtaa teitä epätoivoon! Sanoitte, että hän pelasti teidät kerran — näyttäkää, ettei se tapahtunut turhaan! Antakaa hänen rakkautensa muiston pelastaa teidät vielä kerran!" Hän puhui voimalla ja vakavuudella, joka kummastutti isä Bramptonia, hänen kuullessaan nämä aivan kuin hänen suustaan lähteneet sanat — lausutut syvemmin kärsivällä äänellä, kuin hän koskaan olisi voinut. "Onhan teillä muistoja, joille elää, hänen rakkautensa muisto, jalon tekonsa muisto — säilyttäkää niitä tuoreina ja puhtaina, kunnioittakaa niitä kantamalla surunne rohkeana, jalona naisena!"

Hänen äänessään oli harvinainen sointu, joka sytytti sanat liekeiksi ja antoi niille voimaa tunkeutua tytön raskaan surun murtamaan sieluun.

Olisipa tyttö tietänyt, että tämä hänen epätoivonsa aiheuttama purkaus oli anteeksipyyntö tuolta mieheltä itseltään, joka kerjäsi armoa oman itsensä edessä. Hän ei voinut kestää tätä surua, joka oli hänen syntinsä hedelmä. Hän taisteli oman itsensä kanssa, yrittäen pelastaa tytön epätoivosta.

Hetken hiljaisuus seurasi Muirin tahdotonta purkausta. Kenties ihmetteli hän itsekin sen vaikutusta. Hän ei olisi voinut uskoa vaikuttavansa tyttöön, niinkuin hän silminnähtävästi oli tehnyt Tytön tummat silmät olivat kiintyneet Muirin rukoileviin kasvoihin ja hänen huulensa vapisivat. Vähitellen katosi silmien tyly loiste kyynelvirtaan, joka virkistävänä tulvehti hänen polttavaan sydämeensä — helpotuksena, jota hän nyt ennen kaikkea tarvitsi.

Hän nousi ja puristi David Muirin kättä, ja kyyneleitä valui kummankin kädelle.

"Kiitos, mr Muir", sanoi hän nyyhkyttäin, "kiitos! Te olette hyvä mies. Olen kuullut puhuttavan teistä. Olen kuullut, kuinka rohkea ja jalo mies te olette. Ja teidän sananne ovat auttaneet minua — ette tiedä, kuinka ne ovat minua liikuttaneet ja auttaneet minua epätoivossani. Niin, onhan minulla muistoja, joille elää, jalon miehen rakkauden muistoja."

VII

Työssä.

"Elä katso taaksesi — katso aina vain eteenpäin", sanoi Muir itsekseen.

Sen oli hän asettanut tehtäväkseen, siitä muistutti hän alinomaa itseään. Ei ollut helppo sitä ohjetta seurata; kutsumattomia ajatuksia tuli yhä uudelleen ja uudelleen, ja niitä vastaan oli taisteltava, sillä, jos ajatukset saivat vapaasti ajelehtia menneisiin tapahtumiin, oli tulevaisuuden toivon kadottaminen lähellä — ja toivottomuus vaani sillä tiellä. Tehtyä ei saanut tekemättömäksi. Tulevaisuuteen oli hänen keskitettävä ajatuksensa, tulevaisuuteen ja siihen työhön, joka odotti häntä maailman suurella työkentällä.

Hän istui työhuoneessa, jota kaikki olivat ruvenneet pitämään hänen omanaan, ja hänellä oli kuten tavallista, hirveän paljon työtä. Vähitellen hän sai järjestystä siihen sekasotkuun, joka vallitsi täällä, ja työ kävi päivä päivältä hänelle yhä mielenkiintoisemmaksi.

Muutamia päiviä oli kulunut hänen ja Marion Crossin kohtauksesta, jolloin — oli ihmeellistä ajatella — jolloin hän, eikä isä Brampton, oli antanut tytölle rahtusen lohtua hänen syvässä epätoivossaan.

"Haloo, Muir, onko sinulla aikaa uhrata minulle kymmenisen minuuttia?"

Raymond Johnson katsahti ovesta, hän oli tullut kysymään Muirilta neuvoa jonkun tavallisen vaikeuden suhteen. David Muirista oli aivan huomaamatta tullut vaikuttava henkilö Laupiaan samarialaisen suojakodissa. Yhä enemmän ja enemmän oli Francis Brampton alkanut luottaa häneen, eikä päivääkään kulunut, ettei Johnson olisi kysynyt häneltä neuvoa ja toiminut sen mukaan.

"Me asetamme toivomme nousevaan polveen", oli Francis Bramptonilla ollut tapana sanoa aina siitä saakka, kun hän alkoi työnsä täällä. Kapeitten, mutkaisten katujen lapset, poikaset, nuorukaiset, nouseva polvi, joka oli pelastettava seuraamasta isiensä jälkiä — siinä oli Veljeskunnan kenties tärkein tehtävä. Poikasten yhdistys oli kasvanut tavattomasti, teknillisessä koulussa oli paljon oppilaita; Majassa oli täydellinen voimistelusali, jossa hajotuksia johti eräs entinen kersantti; yhdistyksellä oli biljardihuone, lukusali ja puusepäntyöhuone. Ja näitten poikien kesken oli David Muir nopeasti päässyt suosituksi.

Hän voi viettää vapaahetken heidän kanssaan biljardihuoneessa, tai seurata jotain nyrkkitaistelua, ehkäpä tarttua itsekin käsineisiin ja ottaa sekä jaella iskuja, sillä tavoin hankkien poikain kunnioituksen ja ihailun. Johtajassa huomasivat pojat jonkun verran kankeutta — varmaankin aivan tiedotonta; hänen personalliset harrastuksensa eivät vaikuttaneet yhtä välittömästi kuin Muirin, he eivät koskaan liehuneet hänen ympärillään yhtä luonnollisen keveästi — ja siksi hänestä vaan pidettiin, kun taas Muiria jumaloitiin.

Raymond Johnson näytti huolestuneelta tänään, ja silloin tunsi hän kevennystä saadessaan puhua Muirin kanssa huolistaan, sillä voimakas personallisuus herättää luottamusta. Johnson oli levoton isä Bramptonin tähden. Muutamien päivien kuluessa oli saattanut havaita kasvavaa masentuneisuutta ja levottomuutta johtajan käytöksessä — omituista, silloin tällöin uudistuvaa alakuloisuutta, joka heitti varjon koko Veljeskunnan yli.

"Se lienee luonnollista miehelle, joka tekee niin paljon työtä", sanoi
Johnson useasti. "Oletko sinä huomannut sitä, Muir?"

Tuskinpa oli se jäänyt huomaamatta Muirilta. Hän oli ihmetellyt sitä ensi kerran kohtauksen aikana Robert Fenwickin morsiamen kanssa.

"Huoli on pahempi kuin liiallinen työ", jatkoi veli Raymond, "ja luulenpa että isä Bramptonilla on enemmän kuin tarpeeksi kumpaakin. Tiedät yhtä hyvin kuin minäkin, Muir, että koskaan ennen ei meillä ole ollut niin suurta puutetta rahoista, emmekä koskaan ole tarvinneet niitä niin kipeästi kuin nyt, voidaksemme pitää työtä käynnissä. Ajattelepa kuolevien kotia — valmiina, mutta emme kumminkaan voi avata sitä. Jumala tietää, milloin saamme sulkea muutkin. Se on uskomatonta, sydäntäsärkevää — niin, sydäntäsärkevää on oikea sana — tämä rahojen saannin vaikeus sellaiselle työlle kuin meidän!" huudahti hän tavattoman kiivaasti.

Muir ei vastannut. Hän näki kulissien taakse paremmin kuin joku toinen, ja nähdessään kaikkialla vallitsevan kelvottoman taloudenhoidon voi hän ainoastaan ihmetellä, että pula on viipynyt niin kauan.

"Muir, en ihmettele, että isä Brampton on lohduton toisinaan. Ja niin hyvä mies hän on! En ihaile ketään siinä määrin kuin Bramptonia, sillä minä tiedän, mitä hän on tehnyt."

Sanat eivät olleet liian lämpimiä David Muirin mielestä: hän tiesi mitä isä Brampton oli tehnyt hänen hyväkseen.

Francis Brampton oli osottanut luottamusta hänelle kohta alusta alkaen, ja tämän vuoksi tunsi Muir olevansa kiitollisuuden velassa hänelle, jolle hän ei koskaan voisi kaikkea täysin korvata. Mikä muu ovi hänelle olisi auennut, jos tämä olisi sulettu? Missä muualla olisi ollut tilaisuutta "löytää itsensä"? Hän oli saanut täällä paikan, eikä kukaan ollut udellut eikä kysellyt, mikä hän oli ennen ollut; ensi hetkestä oli Brampton luottanut häneen. Muir oli kummastellut tätä luottamusta, jota ei kukaan liikemies osottaisi oudolle.

"Niin, minä ihailen Bramptonia rajattomasti", jatkoi Johnson. "Katso!" Ja hän viittasi kädellään ympärilleen. "Tämä on kohonnut tänne köyhäin kortteliin — ovi on aina avoinna kodittomille ja halveksituille, että he voisivat vastustaa köyhyyttä ja syntiä. Ajattele, mikä ihanne, Muir! Mikä muistomerkki miehen elämälle! Ajattele sitä! — Viisitoista vuotta sitten alettiin yhdellä huoneella, ja nyt on päästy tähän saakka — kaikki yhden ainoan miehen loistavien unelmien avulla!"

Veli Raymondin kasvot loistivat ihastuksesta.

"En voi sanoa, tiedätkö sinä — hän ei koskaan puhu itsestään — mutta kun isä Brampton jätti suurituloisen papinpaikkansa maalla ja tuli tänne, antoi hän koko yksityisomaisuutensa tähän työhön, samoinkuin hän uhrasi terveytensäkin työskentelemällä yötä päivää. Muistan, kuinka hän kerrankin, työskenneltyään noin viisi vuotta täällä, tuli vaarallisesti sairaaksi — oli vähällä kuolla —. Oli ihmeellistä, Muir, kuinka melu kadulla heikkeni sen huoneen ulkopuolella, missä hän makasi, kuinka hiljaa lapset tulivat koulusta, kuinka naiset portaillaan alensivat kajahtavan äänensä; väkeä kokoontui kadulle odottamaan uutisia. Siinä kymmenentuhatta sielua käsittävässä seurakunnassa, jonka hän on tehnyt omakseen, ei löytyne yhtään miestä eikä naista, joka ei tuntisi häntä — ulkonäöltä kumminkin. Hän on ollut kaikkien ystävä."

"Ehkä hänen oma innostuksensa saattoi kaikki innostumaan. Kun hän tuli terveeksi, virtasi meille rahoja. Laupiaan samarialaisen suojakoti valmistui. Ja nyt puuttuu varoja — se, joka viime vuonna antoi suuria summia, on nyt unhottanut meidät, senvuoksi että tänä vuonna on tehty työtä hiljaisuudessa. Rahoja puuttuu — nyt, kun niitä tarvittaisiin kipeämmin kuin koskaan. Saattaako joku ihmetellä, että isä Bramptonkin tulee alakuloiseksi?"

Muir ei vastannut heti. Raymond Johnson oli koskettanut kysymystä, jota hän itse oli hautonut paljon viime aikoina.

”Sanoit äsken, että ihmiset unhottavat teidät senvuoksi ettette pidä ääntä itsestänne", sanoi hän hitaasti. Mutta tehän voisitte tehdä sen — voisitte ilmottaa, tehdä koko työn liikemäiseksi. Teillä ei ole aikaa suositella itseänne, mutta niin täytyy tehdä, jos mieli saada kuolevien koti avatuksi, ja jollei aiota työalaamme yhä rajottaa."

Johnson tuijotti häneen avuttoman kummastuneena.

"Minä kyllä tiedän, ettet sinä voi tehdä sitä, eikä isä Brampton liioin. Mutta sen täytyy tapahtua, ja se on tapahtuva! Työmme ei enää saa olla suurta hiljaisuudessa. Jos te piilotatte kynttilänne vakan alle, kuinka voitte silloin vaatia, että kansa sen näkisi? Kynttilän täytyy loistaa yleisölle, voittaa kansan myötätunto, saada ihmiset lahjottamaan, tekemään testamentteja —"

Heidät keskeytettiin äkkiä. Joku tuli kiireesti sisään ja pyysi puhua mr Muirin kanssa.

Nyt oli juuri se päivä viikosta, jolloin tavallisesti pidettiin esitelmäkokous suojakodin suuressa salissa. Nämä esitelmät olivat aina mielenkiintoisia ja kävi niitä kuulemassa paljon väkeä: joku tutkimusmatkailija kertoi matkoistaan, lähetyssaarnaaja työstään, tiedemies nykyaikaisen tutkimuksen tuloksista. Tänä iltana piti isä Bramptonin puhua, aika oli käsissä, mutta häntä ei näkynyt.

Nuori väki alkoi käydä meluisaksi salin äärimmässä osassa, ja Muir lähti etsimään johtajaa — meni hänen huoneeseensa.

Ovi oli sulettu. Muir naputti, mutta ei saanut vastausta, naputti uudestaan, ja meni sisään; ja silloin hän ymmärsi. Isä Brampton istui kirjoitustuolissaan, pää nojallaan kirjoituspöytää vasten, taintuneena. Liian raskas työ ja liian vähä nukkuminen olivat käyneet yli hänen, vielä taudin heikontamien voimiensa. Muir nosti hänet sänkyyn, soitti veli Raymondia, ja koetti hänen avullaan kaikin keinoin saada isä Bramptonia tuntoihinsa. Hänen sydämensä oli täynnänsä surua ja sääliä, mutta hän ei saanut antautua tunteittensa valtaan. Niin pian kuin johtaja avasi silmänsä, jätti hän tämän veli Raymondin hoitoon ja kiiruhti luentosaliin, missä kärsimättömyys oli yhä kohonut. Hän tuskin itsekään oli selvillä siitä, mitä hän aikoi tehdä, astuessaan puhujatuoliin ja kääntyessään kuulijoihin päin.

"Ystäväni", sanoi hän. "Ikäväkseni täytyy minun sanoa teille, että johtaja on sairas, eikä voi puhua tänä iltana. Koska nyt on mahdotonta saada parempaa korvausta, koetan minä puhua teille hänen sijastaan."

Miehet Ja nuori väki salissa vastasivat myrskyisin kättentaputuksin. Useimmat heistä tunsivat Muirin personallisesti, vaikka hän oli tullut suojakotiin vasta muutamia viikkoja sitten; monet tunsivat hänet mielestään oikein hyvinkin. Ja he tervehtivät häntä puhujatuolissa samoinkuin biljardihuoneessa tai voimistelusalissa, vaikka hän näyttikin hyvin vakavalta tänä iltana — ilman sitä terveen keveätä tuulahdusta, jonka hän tavallisesti toi mukanaan.

"Rakas Muir-ukko! Lyö vaan puita pesään!" kirkui joku ääni kaukana salissa. "Jos olette yhtä hyvä saarnamies kuin nyrkkeilijä, niin olemme tyytyväisiä!"

Muir alkoi puhua samasta aineesta, josta isä Brampton oli aikonut, mutta hyvin vähän tietäen, mitä hän tahtoi sanoa. Hänet oli vallannut nopea innostus, huomatessaan, ettei johtaja voinut näyttäytyä. Raymond Johnson ei ollut puhuja, eikä kuulijoita voinut pettää. Aihe oli luonnonomainen Bramptonille: "Mitä opimme erehdyksistämme?" — ja Muir ajatteli omia katkeria kokemuksiaan.

Ennen mailmassa, kun hänellä oli loistavan kaunopuhujan maine, ei hän koskaan ollut puhunut tämäntapaisesta aineesta. Hän melkein ihmetteli, kuinka helposti sanoja löytyi. Aine valtasi hänet, ja hän valtasi kuulijansa; hänellä oli jälellä vanha kykynsä kiinnittää heidän huomaavaisuuttaan äärimäiseen saakka. Pojatkin salin perällä, jotka tavallisesti ilakoivat ja olivat pahantapaisia sekä olivat tottuneet saamaan ankaroita nuhteita Raymond Johnsonilta, pysyivät nyt aivan hiljaa.

Mitä me opimme erehdyksistämme — sellaisistakin erehdyksistä, joita toiset nimittävät synniksi — ankarista tuskista ja omantunnonvaivoista — hän tempasi kuulijat mukaansa ja kuohutti heidän mielensä kuin myrsky meren. He kuuntelivat henkeä vetämättä tyyntä, voimakasta ääntä, ajattelematta ollenkaan, että hän opetti heitä oman kokemuksensa perusteella, kuvaili heille omia katkeria kärsimyksiään. Veli Raymondkin kuunteli, kummastuneena ja ihastuneena. Hän ei koskaan ollut aavistanut, että Muir omisti sellaisen kaunopuheisuuden voiman.

Kun esitelmä oli lopussa ja sali kaikui kättentaputuksista ja eläköönhuudoista, meni veli Raymond Muirin luo ja lausui, yhtä liikutettuna kuin muutkin, silmät ihastuksesta loistaen:

"Ihmeellistä! Enpä tiedä, olenko milloinkaan kuullut semmoista esitelmää. Se meni suoraan sinun sydämestäsi heidän sydämiinsä!" Ja hän tunsi olevansa hiukan mustasukkainen isä Bramptonin puolesta. Niin paljon kuin hän ihailikin johtajaa, tiesi hän, ettei tämä koskaan olisi voinut puhua näitten raakojen, sivistymättömien ihmisten sydämiin, niinkuin David Muir oli tehnyt tänä iltana.

Mutta Muir istui kalpeana, sammunein katsein ja ajatteli — ajatteli. Suurin ponnistuksin oli hän saanut pidetyksi tämän esitelmän; oman, kätketyn sydänhaavansa oli hän paljastanut kuulijoilleen. Veli Raymond lopetti kokouksen muutamin harvoin sanoin; Muir onnistui pääsemään joukon käsistä, joka olisi häntä yhä pitänyt siellä, ja lähti isä Bramptonin huoneeseen. Lohduttomuus hiipi taas hänen sieluunsa, äskeisen innostuksen perästä. Olisivatko nuo miehet osottaneet hänelle suosiotaan yhtälailla, jos olisivat tienneet, minkälainen mies se oli, joka oli puhunut heille velvollisuuden ja totuuden vaatimuksista. Olisiko heillä sittenkin halua puristaa hänen kättään, jos tietäisivät, että hän oli murhaaja?

Hän asteli hiljaa portaita ylös johtajan huoneeseen. Isä Brampton loikoi sängyssään kalpeana, väsyneen epätoivon ilme kasvoillaan.

"Muir, tunnen epäonnistuvani kaikessa! Kun ruumiini heikontuu, kadotan kaiken toivon ja lohdun! Minulla ei ole yhtään harrastusta työhöni, joka kerran on ollut minun elämäni! Ja kuinka voin puhua toisille raukoille uskoa, kun oma uskoni pettää? Jumala on vaiti. Jumala ei vastaa rukouksiini. Ja työ epäonnistuu — epäonnistuu! Varat ovat lopussa. Työ tuhoutuu, siksi että minä itse tuhoudun. Minä tunnen sen — oma uskon puutteeni tappaa työn, jonka minä kerran olen alkanut."

Hän peitti kasvot käsiinsä. Hetkisen vallitsi hiljaisuus huoneessa tämän katkeran epätoivon purkauksen jälkeen. Muir katseli suruisin, säälivin silmin isä Bramptonia.

"Mutta taistelu ei ole menetetty", sanoi hän hiljaa.

"On menetetty", kuiskasi Brampton väsyneesti. "Minun taisteluni on niin hyödytöntä — synti on mailmassa niin voimakas — niin tavattoman voimakas. Ja kurjuus, hätä ja kuolema — minä olen kadottanut innostukseni, vaikka olenkin koettanut tehdä työtäni velvollisuutena, mutta se on niin hyödytöntä. Olen menettänyt uskoni ja toivoni. Jumala on vaiti."

"En usko teitä — en tahdo uskoa teitä", sanoi Muir kirkkaalla äänellä, jossa kuvastui hänen voimakas, valtava personallisuutensa. "Olette nyt väsynyt — liiaksi työn rasittama, ja senvuoksi olette epätoivoinen. Enkö minä sitä tietäisi? Enkö tietäisi sitä omasta kokemuksestani? Mutta työ ei ole epäonnistunut. Katsokaa minua — minä olen osa työstänne. Muutamia viikkoja sitten olin yhtä epätoivoinen kuin tekin — vieläpä enemmänkin! Teitä on soimaamassa vain rikos omaa itseänne vastaan, minä — minä olin rikkonut muita vastaan. Kun te ensi kerran näitte minut, olin minä juonut upottaakseni omantunnontuskani, niin että olin hulluuden rajoilla. Mutta teidän ovenne oli avoinna minulle, ja minä menin siitä sisälle uuden toivon mailmaan. Jumala ei vaikene, isä Brampton, vaikk'ei hän joka päivä vastaakaan rukouksiimme.

"Minä olen yksi sana hänen vastauksestaan. Jokainen hyljätty, joka on saanut apua täältä, on sana hänen vastauksestaan, jos te vaan tahdotte lukea sen!"

Hän vaikeni. Toivon pilkahdus välähti väsyneissä silmissä, jotka katselivat häntä. Isä Brampton tahtoi tulla vakuutetuksi, hän tahtoi saada takasin entisen intonsa ja uskonsa, tämä mies, joka kärsi sisäisen heikkouden ja lohduttomuuden kirousta. Muir tarttui hänen käteensä ja lisäsi hiljaa:

"Teidän on uudelleen ryhdyttävä taisteluun syntiä ja hätää vastaan ja käytävä taistelu loppuun; Jumala on auttava teitä."

Francis Brampton katsoi häneen ja vastasi liikutuksesta vapisevalla äänellä:

"Auttakaa minua, Muir, voittamaan takasin, mitä olen kadottanut.
Luulen, että olette lähetetty tänne antamaan minulle takasin!"

Varmaankin olivat nämä ihmeellisimmät sanat, mitä koskaan oli lausuttu tässä talossa! Ne lausui mies, joka oli luonut tämän syntisten Majan, hänelle, joka kerran oli Hartley Lathom — petturi — varas — murhaaja!

VIII

Varjo varjojen joukossa.

David Muir avasi oven, joka johti käytävään johtajan huoneesta, ja meni Laupiaan samarialaisen suojakodissa ruokasalia ympäröivälle lehterille. Muuan kattoa kannattavista pilareista kätki hänet alhaallaolevain katseilta; hetken, pari seisoi hän hiljaa katsellen kirjavaa kuvaa, joka alati muutti muotoaan lattialla hänen allaan.

Siellä näkyi kirjavampi, väririkkaampi ja levottomampi kuva, kuin mitä nämä seinät koskaan olivat katselleet David Muirin oli vaikeata käsittää, että hänen aivoissaan oli kudottu tämän loistavan vaipan kuteet ja loimet.

Kuukausia sitten oli muuan nainen kuollut jotta mies jäisi eloon, ja tämä päivä näki naisen uhrin ensimäisen hedelmän — näki avattavan Laupiaan samarialaisen suojakodissa uuden sivurakennuksen, joka rauhan ja huolellisen hoidon kautta huojentaisi ihmiselämän viimeisiä tunteja.

Mutta hän, joka oli tämän aikaansaanut, tunsi katkeruuden tulevan hiipien, seisoessaan siinä ja katsellessaan alhaalla hyörivää iloista joukkoa.

"Varjo varjojen joukossa! Jumalani! Tämä taakka tuntuu niin raskaalta joskus", mutisi hän. "Elää, kärsiä ja tehdä työtä, eikä kumminkaan juurtua minnekään koko avarassa maailmassa…"

Joku häiritsi häntä ajatuksissaan, tullen lehterille ja nykäisten häntä olkapäähän.

"Sinua tarvitaan alhaalla — miksi hiivit tänne?" Se oli Raymond
Johnsonin iloinen ääni ja terve nauru.

"Siksi ettei minulla ole rohkeutta mennä alas tuon remuavan joukon luo", sanoi Muir kääntymättä.

"Pelkäätkö, Muir? Oh, sitä en usko! Mutta totta on, että johtaja käski minut hakemaan sinua."

Molemmat miehet läksivät yhdessä. Varjo varjojen joukossa — mitä tarvitsi hänen pelätä, ajatteli Muir katkerasti. Mikä saattoi hänet niin synkäksi ja alakuloiseksi? Ajatteliko hän lämpimiä, valkosia käsiä, jotka olivat puristaneet hänen kättään, kirkkaitten silmien ihailevaa katsetta, jota ei mikään suru ollut himmentänyt, helisevien äänten sointua, joka oli tehnyt yhden päivän sankarin mielipuolisuuteen vivahtavassa mielentilassa tekonsa tehneestä miehestä? Tahi pelkäsikö hän äkkiä näkevänsä tuttujen kasvojen häämöttävän hänen ja menneisyyden välille laskettua esirippua vastaan?

Menneisyys! Tehdessään tietä väkijoukon läpi valtasi hänet tukahuttava koti-ikävän tunne, ja hän ymmärsi, mitä hän oli pelännyt — tätä hienojen, sivistyneitten äänten sekotusta, kauniitten, hienojen naisten tukahutettua naurua, pitsien tuoksua ja silkin kahinaa, joka oli ollut Hartley Lathomin elämän taustana Greyminsterissä — kaikkea sitä, minkä David Muir oli melkein unohtanut viimeisten viikkojen työssä.

Varjo varjojen joukossa! Mies ilman elämän kiinnekohtaa — ilman personallisuutta. Mitä oli hänellä yhteistä tämän joukon kanssa, joka tunnissa hajoaa ja unohtaa ohimenevän harrastuksensa hyväntekeväisyyslaitoksen työskentelyyn, mikä oli hiukan tavatonta laatua!

Hänen mieleensä johtui Marion Cross, nainen, jonka elämä oli muodostunut niin ihmeellisesti hänen oman elämänsä kaltaiseksi, ja jonka hän nykyään tapasi miltei joka päivä — hän, joka oli vannonut paljastavansa ja tuhoavansa sulhasensa murhaajan. Missä oli hän tänään? Muir oli odottanut näkevänsä hänet joukossa, olihan hän luvannut tulla.

Kun hän näyttäytyi salissa, kohtasi johtaja hänen katseensa ja nyökkäsi häntä tulemaan. Hän nyökkäsi vastaan ja koetti tunkeutua väkijoukon lävitse. Isä Brampton puhui erään pitkän, vanhemmanpuoleisen miehen kanssa, jonka kumara vartalo tuntui tutulta. Muir ojentautui suoraksi nähdäkseen vilauksen vieraan kasvoja — ja silloin näki hän huoneessa näyn, joka pani veren syöksymään hänen sydämeensä ja pyörrytti hänen päätänsä. Oman vaimonsa!

Margot! Ei, se ei voinut olla hän, hän oli luonnollisesti erehtynyt.
Hänen hermonsa varmaan tekivät hänelle kepposen. Olihan se mahdotonta,
aivan mielettömän mahdotonta, että Margot voisi olla täällä ja puhella
Marion Crossin, Robert Fenwickin morsiamen, kanssa!

Hän nojautui pitkää tammipöytää vastaan ja tarttui niin kovasti sen syrjään, että reuna leikkasi hänen kättään, taistellen kaikin voimin hänet vallannutta pelon pyörryttävää tunnetta vastaan.

Hän näki salin toisella puolella olevan naisen nostavan silmänsä ja, kuten hänestä tuntui, katsovan häntä suoraan kasvoihin. Ja nyt tiesi hän, että se oli Margot, ja muutamaan hetkeen ei hän muistanut mitään muuta mailmassa kuin Margotin suloiset kasvot.

Mutta sitä kesti vain hetken. Seuraavassa tuokiossa hän jo huomasi vaaran. Jos Margot näkisi hänet, tuntisi hän hänet heti, huolimatta parrasta, jonka hän oli antanut kasvaa peittääkseen rumentavan arven. Mutta Margot ei saanut tuntea häntä, yhtävähän oman itsensä tähden kuin hänen. Raymond Johnson tuli häntä vastaan, ja Muir tarttui hermostuneesti hänen käsivarteensa.

"Johnson", sanoi hän, "auta minua pääsemään huomaamatta täältä. Tule heti kanssani!"

Ja hetken perästä oli hän menossa galleriaan — ja hän tiesi melkein hipaisseensa naista, jonka näkeminen oli pannut hänen verensä liikkeeseen. Hän oli kuullut Marion Crossin huudahduksen:

"Oi, siinä on mr Muir!" sanoi hän. "Näittekö hänet, mrs Lathom? Pitkä, hoikka, lyhytpartainen mies. Luulen, että hän näyttäisi hauskemmalta ilman partaa, mutta hän on antanut sen kasvaa peittämään arpea, jonka hän sai pelastaessaan pikku tytön tulipalosta, muistattehan. Kansa puhui siitä — se teki hänet huomatuksi, tuo leveä, punainen arpi — eikä hän halunnut, että kansa siitä lörpötteli. Eikö ole ihmeellistä, että, niin pian kuin ihminen on jonkunarvoinen, pitää hän niin vähän itsestään?"

Margot hymyili. Muir, joka nyt seisoi ylhäällä galleriassa, katseli katkeralla ihastuksella hänen hymyään. Epävarmuus, suru ja omantunnontuskat olivat jättäneet hieman jälkiä hänen ulkonäköönsä. Siinä olivat samat suloiset, rakastettavat kasvot kuin ennenkin; Muirin mielestä näytti hän ehkä vielä nuoremmalta.

Ja hän muisti sen kivettynyttä kauhua kuvastavan katseen, jonka Margot loi häneen, silloinkun hän nimettömänä läksi uuteen mailmaan, ja ihmetteli, oliko Margot ehkä onnellisempi ilman häntä? Luuliko Margot todellakin, että hän oli kuollut, kuten hän oli aikonut Margotille uskotella, ja oliko tämä onnellisempi näin?

"Missä on mr Muir?" kysyi Marion Cross tarttuen Raymond Johnsonin käsivarteen, kun tämä juuri meni ohitse. "Miks'ei hän juuri tänään ole täällä — sinä päivänä, jota varten hän on työskennellyt ja jota hän niin kovasti on ikävöinyt!"

"Pelkään, että hän on aivan liiaksi rasittunut, miss Cross", vastasi veli Raymond. "Hän on tehnyt työtä liian ankarasti ja ottanut aivan liian paljon asioita sydämelleen."

"Ankaralla työllä ja innostuksella te teitte ihmeitä Lontoossa", sanoi Margot. "Tuskin uskoin kaikkea, mitä kuulin suojakodista, ennenkuin tulin tänne."

"Toivon, että edelleenkin epäilisitte monta seikkaa, joita kuulette", nauroi Raymond. "Sillä senjälkeen kuin jouduimme sanomalehdistön hampaisiin, olemme saaneet tietää ihmeellisiä asioita itsestämme! Suositteleminen on aivan uusi kokemus ja onhan se oikein hauskaa! En koskaan ennen ymmärtänyt, kuinka hyödyllistä todellakin on oikein noin rummuttaa."

"Tosiaankin!" Mrs Lathom hymyili taas. "Mikä teidät on saanut vakuutetuksi ilmotusten hyödystä?"

"Lahjotukset!" vastasi hän heti. "Me huomasimme — se tahtoo sanoa, Muir, meidän sihteerimme huomasi, että olemme olleet liian ujoja. Me odotimme, että omenat putoisivat puusta suoraan käsiimme, sen sijaan että olisimme kavunneet ravistamaan puusta. Kenties on oikein sanoa, että me olisimme — unohtaneet, että ihmeiden aika ohi —"

"Oh, eikö mitä!" vastusti Margot. "Tämä — kaikki tämä — on parhaana todistuksena siitä, että vieläkin tapahtuu ihmeitä."

Margotin matala, kaunis ääni värisi, Ja tummat silmät loistivat. Hän oli liikutettu ja ihastunut kaikesta siitä, mitä oli nähnyt ja kuullut Laupiaan samarialaisen veljeskunnasta.

Coliseumin artikkeli oli herättänyt hänessä uteliasta harrastusta. Elämä ei voinut kokonaan olla tekopyhää, kun kerran löytyi sellaisia miehiä kuin Francis Brampton ja hänen apulaisensa David Muir.

Sanomalehtimies, joka oli kirjoittanut Laupiaan samarialaisen suojakodista, ei ollut juuri ajatellut muuta kuin saada kokoon mielenkiintoisen artikkelin, mutta David Muirln historia, sellaisena kuin hän sen oli kuullut Poikayhdistyksen jäseniltä, oli innoittanut hänen kynäänsä hänen tietämättään. Hänen pienessä luonnekuvassaan sihteeristä ja hänen työstään, oli Muir esiintynyt elävänä personallisuutena suojakodin yli muitten häämöttävänä johtajana, niinkuin voima eittämättömästi häämöttää heikkouden yli.

Marion Cross katseli mrs Lathomin punastuvia kasvoja hellin, ihailevin silmäyksin. Hän oli hiukan pelännyt, että Margot tuntisi pettymystä tämän työn suhteen, josta he olivat niin paljon jutelleet. Jonkunlaisessa lapsellisessa innossaan ei Marion ollut lopettanut, ennenkuin hän oli saanut Margot Lathomin mukanaan suojakotiin, kun hän oli Lontoossa. Hän tahtoi, että Margot saisi tavata David Muirin. Kun Marion oli saanut niin erilaisista kaksi ystävää, jotka olivat ojentaneet hänelle auttavan käden, halusi hän saattaa heidät yhteen.

Margot oli hyvin vastenmielisesti matkustanut Lontooseen, ettei tulisi vastustamaan isänsä tahtoa; mutta hänen sydämensä oli Wistholmassa, valkeassa huvilassa meren rannalla — mielikuvituksessaan eli hän rauhaisessa pikku kylässä kallioiden keskellä, missä Dick Jardine odotti.

Hän oli tehnyt vakavan päätöksen elää ainoastaan hänen läheisyydessään — unohtaa menneen. Hän ei tahtonut unohtaa Hartley Lathomia — tyhjyys oli niellyt hänet. Hän ei tahtonut ajatella tulevaisuutta, ja välttämättömyyttä suhtautua siihen, mitä tulevaisuus toisi mukanaan. Rakkaus lauloi lauluaan hänen sydämessään ja sulki kaikki soraäänet sopusointuunsa. Varmaan, sanoi hän itsekseen — vakuutti itselleen — ei voinut olla syntiä tämä rakkaus, joka täytti mailman uudella valolla ja hänet itsensä uudella hellyydellä ja myötätunnolla kaikkea ympärilläolevaa kohtaan.

Juuri Marion Crossin käsi oli avannut tien uuteen elämään. Hän ei voinut torjua tytön kainoa lähestymistä. Se nainen, jolta Hartley Lathom oli ryöstänyt toivon ja rakkauden, vaati todellakin Hartley Lathomin hylätyn vaimon ystävyyttä. Heidän välillään oli luja side. Ei ollut ihme, että Marion oli sanonut David Muirille, ettei kukaan muu nainen ollut ikinä osottanut sellaista hyvyyttä hänelle kuin mrs Lathom.

Paikaltaan galleriassa oli David Muir koko ajan nähnyt Margotin — nähnyt jokaisen vivahduksen hänen ilmeikkäillä kasvoillaan, hänen puhuessaan Raymond Johnsonin kanssa. Hän ei voinut kuulla hänen nauruaan, kun hän katsoi isänsä silmiin veitikkamaisesti hymyillen, minkä hymyn hän vanhastaan hyvin tunsi, mutta se soi hänen korvissaan hänen seistessään siinä yksin.

”Nähdä hänet jälleen — pitää häntä sylissäni — rakkauden oikeudella —.” Turha ikävä, jonka hän oli tuntenut ensi kerran eräänä päivänä kauan aikaa sitten, kevätauringon ensimäisessä loisteessa, palasi nyt takaisin. Mutta nyt oli toivo kuollut hänen sydämessään. Hän tiesi, että, vaikkapa Margot jonkun kohtalon ihmeen kautta ojentaisikin tervehtivän käden hänelle, ei hän koskaan enää uskaltaisi kohdata näitten kirkkaitten silmien katsetta.

Ja huntu, jonka nämä työteliäät viikot olivat kutoneet hänen pelkonsa ympäri, putosi pois, ja hän tunsi pelkäävänsä tunnetuksi tulemista syvällä ja personallisen itsekkäällä kammolla. Ei ainoastaan Margotin tähden, mutta itsensä vuoksi, sillä hän pelkäsi, että häneltä vielä kerran, riistettäisiin ihmisten kunnioitus — lopuksi joutuakseen seisomaan häpeään ja kuoleman kanssa kasvoista kasvoihin.

"Missähän mr Muir on?" kysyi Marion Cross taas. "Toivoisin teidän tapaavan hänet, mrs Lathom. Kenties on hän uudessa sivurakennuksessa — menemmekö sinne?"

"Niin, tahtoisin mielelläni tavata mr Muirin", sanoi Margot, "siksi että hän on teidän ystävänne, ja siksi että hän tavalla, jota koskaan en voi selittää, on ollut minunkin ystäväni — auttanut minua, niinkuin rohkeitten ja voimakkaitten ajatteleminen aina auttaa heikkoja."

Hartley Lathom näki heidän jättävän salin yhdessä, ja sitten hiipi hän, yhä varjona varjojen joukossa, käytävää pitkin omaan huoneeseensa ja sulki ovensa mailmalta.

Alkoi jo tulla myöhä, ja ihmisjoukot vähenivät vähän kerrallaan. Uusi sivurakennus oli jo melkein tyhjä, kun Marion ja Margot Lathom vihdoinkin tulivat sinne. Kesäkuun illan lämpimät säteet virtailivat sisään korkeista holvi-ikkunoista, koskettelivat hellin sormin maalattujen seinien kultia ja värejä ja levittivät loistavasti hehkuvan kimmellyksen Margotin hiuksille.

"Kulkiessani ulkona ja katsellessani näihin ikkunoihin muistuu aina Robert mieleeni", lausui Marion. "Usein tekee mieleni sanoa: mitä tämä kaikki hyödyttää — miksi se tapahtuu — mihin se vie? Mutta silloin muistan mr Muirin sanat: Jos kiusaus lähestyy, antakaa hänen rakkautensa, jalon miehen rakkauden muiston, pelastaa teidät uudestaan, kuten hän pelasti teidät kerran ennen; älkää tehkö hänen työtään tyhjäksi!"

Jalon miehen rakkaus! Sanat kaikuivat ivalta Margot Lathomin korvissa. Jalon miehen rakkaus — siinä se suoja, johon hänen haavottunut sydämensä oli palannut, kun Dick Jardine oli kadonnut hänen elämänsä tieltä sanaa sanomatta, valheen pettämänä. Hartley Lathomin rakkaus! Ja hänen päähänsä pisti ajatus, että kenties oli parempi, paljon parempi Marion Crossille, että Robert Fenwick oli kuollut ja jättänyt jälkeensä rakastetun muiston.

Katkeruus pakotti hänen sydäntään, kyynelet vierivät hänen silmistään. Hänet valtasi äkillinen sisäinen ikävä päästä pois tästä paikasta, jossa jollakin ihmeellisellä tavalla tuntui liikkuvan menneiden tapahtumain henki. Hän kääntyi ja näki kevennyksekseen Raymond Johnsonin tulevan pitkän salin läpi.

"Olen hakenut teitä, mrs Lathom. Isänne pyysi minun tuomaan teidät luokseen. Hän tahtoo ajaa kotiin."

"Yhden seikan suhteen olen vaan pettynyt", sanoi Margot heidän yhdessä mennessään pihan poikki, "etten saanut nähdä mr Muiria, Hän tuntuu minusta vanhalta ystävältä — kuten te kaikkikin. Olen kuullut teistä niin paljon miss Crossilta."

"Sitten minä vanhan ystävän oikeudella pyydän teitä tulemaan takaisin", sanoi Raymond Johnson. "Me tarvitsemme sellaisia ihmisiä kuin te, mrs Lathom."

"En tiedä mitä teen, kun te jätätte Lontoon", kuiskasi Marion Cross, Margotin viipyessä hänen luonaan hetken, senjälkeen kun hänen isänsä oli jo noussut vaunuihin. "En todellakaan tiedä!" Ja äkillisellä liikkeellä kumartui hän suutelemaan Margotin kättä, joka viipyi hänen omassaan.

"Oi, älkää tehkö niin, Marion!" huudahti Margot hiljaa. "Minä häpeän sitä. Minä toivon vaan, että voisin jollakin tavalla maailmassa auttaa teitä."

Hän kumarsi vaaleat kasvonsa tummia vastaan ja suuteli niitä ja astui sitten vaunuihin kärsimättömän isänsä viereen.

Lähtiessään takaisin kädet ristissä ja loistavin, silmin kohtasi Marion
David Muirin pihan suurella portilla.

Nähdessään hänet vavahti Marion. Hänen terävät silmänsä huomasivat heti sen katkeran surun, joka oli vallannut tuon miehen.

"No, mr Muir, mitä on tapahtunut?" huudahti Marion. "Olettehan aivan sen näköinen kuin olisitte nähnyt aaveen!"

Muir koetti hillitä itseään ja hymyili.

"Näytänkö todellakin niin pelästyneeltä, miss Cross?" kysyi hän. "Kun kaikki ympäri käydään, niin maailmahan onkin aivan täynnä aaveita, eikö totta?"

Jos hän vaan tietäisi, tuumi Muir, miten totta hänen sanansa olivat, mikä kalpea aaveiden joukko liikkuikaan hänen sielussaan, ja mitkä haamut eivät antaneet hänelle yön eikä päivän rauhaa. Ne olivat sammutetun rakkauden ja kuoleman haamuja.

Lausuttuaan vielä pari ystävällistä sanaa Marionille meni hän huoneeseensa. Siellä lyyhistyi hän tuolille, kätki kasvot käsiinsä ja ajatteli Margotia — entisen, onnellisen ajan Margotia.

Hänet herätti haaveilustaan puhelimen äkillinen kiliseminen; hän tarttui kuulotorveen ja otti vastaan tiedon, että erään Cityn suuren liikkeen johtajaan oli suojakodissa käynti tehnyt vaikutuksen.

"Oh, te olette sangen ystävällinen… Viisi puntaa… Mr George
Verralle… Se on todellakin sangen paljon…"

Lausuttuaan koneellisesti nämä kohteliaisuussanat putosi naamio jälleen hänen silmilleen, naamio, joka peitti Hartley Lathomin kärsivän sielun, joka David Muirin silmillä tähysteli pimeätä maailmaa.

* * * * *

Kun Marion Cross seuraavana iltana saapui kotiinsa, huomasi hän pöydällään Greyminsterin poliisiviranomaisilta saapuneen kirjeen, joka kuului:

"On syytä luulla, että Greyminsterin ja Mintern Junctionin väliltä löydetty laukku on kuulunut mr Hartley Lathomille."

IX

Usvassa.

"Voi, miten iloitsenkaan Molly, ollessani jälleen takaisin Wistholmassa!" virkkoi Margot vanhalle taloudenhoitajattarelle eräänä aamuna seisoessaan verannalla Ja antaessaan raittiin tuulen hyväillä kasvojaan. Hän silmäili merelle ja katseli kaukana olevia kallioluotoja.

Margot oli matkustanut Lontooseen ainoastaan tehdäkseen isälleen mieliksi; koko ajan oli hän käsittämättömästi odottanut päästä palaamaan takaisin; tuntui kuin joku olisi kuiskinut hänen sydämessään, kuiskinut ja kutsunut häntä takaisin tuohon meren rannalla sijaitsevaan, valkoiseen huvilaan, missä rakkaus ja onni häntä odottivat.

Hänen isänsä oli koettanut saada häntä jäämään Greyminsteriin, vaan se oli hänelle mahdotonta. Koko kaupunki pelotti häntä. Talo oli lukittu; hän ei tahtonut enää milloinkaan astua sen kynnyksen yli, ei enää koskaan asua Greyminsterissä.

Ja Dick odotti häntä Wistholmassa — se mies, jonka rakkaus ja hellyys olivat karkottaneet hänestä ne ajatukset Ja muistot, joita hänen olisi ollut mahdotonta yksin kantaa.

Oli jo kulunut enemmän kuin kaksi vuotta siitä päivästä, jolloin hän oli pyytänyt Dick Jardinea jäämään Englantiin hänen tähtensä. "Älä lähde, Dick, älä lähde! Minun on mahdotonta päästää sinua luotani!"

Tuo huudahdus tarkotti, että hänen taistelunsa omaatuntoaan vastaan oli loppunut. Hän oli jo väsynyt vastustamaan sydämensä halua, hän pelkäsi yksinäisyyttä ja niitä ajatuksia, jotka häntä vaivasivat ja olivat tehdä hänestä mielipuolen.

Jospa Hartley Lathomin rikoksen seuraukset olisivatkin kadonneet hänen itsensä mukana! Mutta useamman kuin yhden kerran, kun hän jo luuli päässeensä kaikesta kauhusta erilleen, ilmestyivät ne jälleen hänen silmäinsä eteen.

Laukku oli löydetty. Ja nyt oli poliisi todennut sen kuuluvan Hartley Lathomille; muuan Greyminsterin satulaseppä muisti joku vuosi takaperin myyneensä sen hänelle. Eivätkö siis nuo kauhut koskaan väistyisi Margotin mielestä! Menneet tapahtumat kiusasivat häntä alinomaa, eivätkä antaneet hänelle yhtään rauhaa.

Jardine oli heti huomannut Margotin silmien pelästyneen ilmeen. Myöskin häntä hämmästytti se tieto, että salkku oli Lathomin, ja tuo selittämätön kysymys uudistui jälleen: miksi Lathom oli tehnyt itsemurhan? Hän ei ollut ampunut itseään ennenkuin Margot oli tullut ilmoittamaan, ettei enää ollut mitään pelättävissä. Hartleyn itsemurha oli käsittämätön — se oli Margotin ja vainajan välinen salaisuus. Mutta mitä sillä salaisuudella oli tekemistä Robert Fenwickin kanssa?

Raskaita aatoksia hautoen asteli Margot nyt puutarhan veräjälle johtavaa polkua pitkin Dickiä vastaan.

Hän ei asunut Wistholmassa, vaan eräässä kolmen penikulman päässä olevassa pienessä kylässä, vaikkakin hän vietti suurimman osan aikaansa Margotin luona.

Nyt näkL Margot hänen lähestyvän. Jardine viittoili hänelle iloisesti, ja samassa teki Margot vakaan päätöksen — vielä kerran! Hän ei heittäytyisi pelon valtaan, päätteli hän, avatessaan veräjän ja mennen häntä vastaan, Jardine tarttui hänen käsiinsä ja kumartui hellästi hymyillen hänen puoleensa.

"Minun oli aamusella hauska herätä tietäessäni sinun jälleen olevan täällä Wistholmassa", virkkoi hän. "Tuskin maltoin odottaa aamiaista! Tahdoin päästä niin pian kuin mahdollista sinun luoksesi saamaan korvausta kaikista niistä pitkistä päivistä, jotka sinä olit poissa täältä!"

"Paluutani et sinä voinut odottaa kärsimättömämmin kuin minä itse", kuiskasi Margot.

Hänen silmänsä loistivat rakkaudesta; pilvi, jonka Jardine eilen oli nähnyt hänen katseessaan, oli nyt poissa, ja hänen sydämensä keventyi nähdessään hänet sellaisena. Hän oli ollut levoton Margotin tähden.

Mutta tänään oli hän jälleen oma itsensä; hän oli entinen iloinen, onnellinen Margot, jota eivät vaivanneet surut eivätkä kärsimykset, ajatteli hän heidän astuessaan kalliota ylös raikkaan merituulen puhaltaissa.

Ehkäpä tuuli ja auringonpaiste olivatkin aikaansaaneet sen, että Margot tänään oli huoleton ja elämänhaluinen. Hän ajatteli itsekseen, että viime kaiku tuosta surkeasta tapahtumasta oli ollut omiaan tekemään hänet levottomaksi. Joskin salkku oli todettu olevan Hartleyn, niin eihän se vielä aiheuttanut minkään muun seikan ilmi tulemista; jäljethän johtivat hautaan. Margot tahtoi nauttia onnestaan. Hän piteli maljaa kädessään; hänen tarvitsi vain viedä se huulilleen.

* * * * *

He lähtivät kolmen penikulman päässä mantereella olevaan pieneen, hauskannäköiseen ravintolaan, jonne johti villejä kukkia molemmin puolin kasvava kaita tie. Päivänpaisteiset tunnit alkoivat olla ohi — ainahan onnelliset hetket kuluvat nopeasti — ja silloin kun he luulivat päivän vasta nousseen, olikin jo ilta, ja heidän täytyi palata kotiin.

Auringon painuessa mailleen heikentyi tuuli, ja jo ennenkuin he olivat ehtineet käydä sisään ravintolaan juomaan teetä alkoi merellä näkyä sumupilviä, jotka vajosivat auringon.

"Me emme enää kotimatkalla saa nauttia päivänpaisteesta", lausui Jardine ikkunan luona. "Vaan älkäämme sitä nureksiko, sillä onhan meillä jo tänään ollut aurinkoa tarpeeksi."

Ohut usva peitti vähitellen koko maiseman, joka vielä vähän aikaa sitten oli uinut auringon säteissä. Margot katseli sitä ikkunan läpi.

"Olisin kuitenkin toivonut, ettei aurinko olisi laskenut", virkkoi hän ajatuksissaan.

Kosteat sumupilvet herättivät hänessä jälleen eloon ne ajatukset, jotka voittaakseen hän oli koko päivän taistellut, ja häntä puistatti heidän astellessaan kotia kohti.

"Minä en pidä tällaisesta ilmasta", sanoi hän. "Meren usvassa on jotain kummitusmaista, eikö totta? Se hiipii esiin niin hiljaa ja sammuttaa auringon säteet."

Jardine nauroi hänen totisuuttaan.

"Jos sumu luulottelee voivansa eksyttää meidät, niin siinä se erehtyy, sen me sille näytämme", huudahti hän, vetäen Margotin käsivarret omansa ympäri, ja he jatkoivat matkaansa. "Mutta me emme voi palata kallioiden kautta, kuten ajattelimme. Sinä olet minulle liian rakas voidakseni johtaa sinua pienimpäänkän vaaraan!"

Margot oli vaiti hetken aikaa. Se tuntui kyllä naurettavalta, mutta niin vaan oli, että noussut usva oli tehnyt hänet alakuloiseksi ja herättänyt hänessä jälleen eloon ne ajatukset, jotka eivät onnellisimmallakaan hetkellä olleet kaukana hänestä. Jardine laski leikkiä hänen vakavuudestaan.

"Olenko minä totinen? Minä ajattelin —"

"Mitä ajattelit?" kysyi Jardine.

"Luulenpa melkein, etten voi sitä sanoa sinulle, Dick. Sinä nauraisit minulle — kuten ansaitsenkin. Minä vain toivoin, ettei päivänpaiste olisi sammunut ennen päivän loppumista — ensimäisen päivän, jonka me olemme olleet yhdessä minun palattuani. Se oli vain pieni taikauskoinen luulottelu. Päivänpaisteessa on paljon helpompi unohtaa seikkoja, joita ei tahtoisi muistella."

Jardine puristi myötätuntoisesti hänen pikku kättään. Hän tiesi, mitä Margot ajatteli ja puhellen ja leikkiä laskien tahtoi hän häivyttää ikävät ajatukset hänen mielestään. Senjälkeen alkoi hän kertoa hänelle Laupiaan samarialaisen suojakodista Westminsterissä sekä ihailustaan siellä työskenteleviä miehiä kohtaan, erittäinkin erästä, jota hän ei ollut nähnyt, ja jonka nimi oli David Muir.

"Olisin niin mielelläni tahtonut tavata mr Muirin; kuulin hänestä paljon puhuttavan. Marion Cross kertoi minulle, miten hän kerran oli syöksynyt palavaan taloon ja pelastanut pienen lapsen."

Samassa Margot äkkiä kääntyi ja tarttui lujemmin Jardinen käsivarteen.

"Mitä nyt, Margot?" kysyi tämä levottomana ja kääntyi myös; hän ei voinut sumussa nähdä mitään, mutta nyt hän muisti, että Margot oli pari kertaa ennenkin kääntynyt. "Mitä sinä katsot, rakas Margot?"

"Dick, joku on meidän takanamme." Margot puhui nopeaan ja hätäisesti, ja Jardine huomasi hänen silmissään pelästyneen ilmeen. "En voi vapautua siitä kummallisesta tunteesta, että joku seuraa meitä."

Margot hengitti raskaasti ja Jardine huomasi, että hän vapisi.

"Kuka meitä nyt seuraisi, rakkaani", virkkoi Jardine rauhallisesti.

"Minä tiedän, että joku varmasti on takanamme", huudahti Margot käheästi. "Me emme voi häntä nähdä, mutta minä olen varma, että sumun varjossa joku seuraa meitä. Minä kuulen hänen askelensa — ne ovat niin hiipiviä. Luulen, että me olemme sivuuttaneet hänet, mutta hän on nähnyt meidät ja seuraa nyt meitä."

Jardine nauroi rauhoittaakseen häntä.

"Sinä olet tänä iltana täynnä lapsellisia kuvitteluja, rakkaani", virkkoi hän hellästi, "vaan sinä et saa antautua niiden valtaan. Katsohan, nyt me jo olemme kylätiellä; pian saavumme kotiin. Takanamme kyllä tulee joku, minäkin kuulen askeleita. Se on kai joku Wistholmasta. Hän sattuu kulkemaan samaa tietä kuin mekin. Sinä pelkäät aivan suotta."

"Niinpä niin, se on kuvittelua. Minä kuvittelen välistä kaikenlaisia lapsellisuuksia. Mutta nuo askelet muistuttavat — minä tunnen ne — ne muistuttavat —." Hän vaikeni äkkiä.

Samassa ilmestyi heidän eteensä himmeä valojuova, ja erään kalastajakapakan valaistusta ikkunasta kuului äänten sorinaa.

"Pysähtykäämme tässä ja antakaamme hänen mennä ohi", sanoi Jardine.

Hän ymmärsi, miten tuo sairas kuvittelu vaivasi Margotia. Se olikin luonnollisesti vain kuvittelua, eikä hän sitä ihmetellyt; olihan Margot saanut kestää tavattomia kärsimyksiä, joiden aikaansaamat jäljet eivät voineet niin pian haihtua.

"Antakaamme hänen mennä ohi", toisti Jardine.

Vaan kun he pysähtyivät kuulosti siltä, kuin heitä seuraavat askelet olisivat myöskin pysähtyneet. Hänen täytyi nauraa itselleen. "Minäkin jo olen luulosairas!" tuumi hän. "Ja vain senvuoksi, että joku kalastaja on kotimatkalla!"

Samalla hetkellä ilmestyi sumusta olento, joka, kulkien toista puolta tietä, sivuutti heidät nopeasti. Jardine huomasi, että Margot vapisi ja hän muisti hänen sanansa: "minä tunnen nuo askelet." Tuo ohi kulkeva olento, tuo tumma, hämärä varjo muistutti häntäkin jostain henkilöstä — jostain, joka jo oli kuollut!

Ja Dick Jardine ei voinut auttaa sitä, että hän hämmästyi. Hän tuli aivan tahdottomasti muistaneeksi Hartley Lathomia. Vaistomaisesti astui hän pari askelta olentoa kohti nähdäkseen tämän kasvot, jotka olivat pois käännetyt ja joita muutenkin oli vaikeata erottaa usvassa.

Silmänräpäyksen kuluttua naurahti Jardine kuvittelulleen. Vieraan kasvot olivat aivan oudot.

Hymyillen palasi hän Margotin luokse.

"Näethän nyt, ettei hän meitä seurannut — muuten hän ei olisi mennyt ohi. Ja kenellä sitäpaitsi olisi syytä seurata meitä? Se on vain joku, joka on menossa asemalle."

"Etkö sinä tuntenut häntä? Näitkö sinä hänen kasvonsa?" kysyi Margot henkeään pidättäen.

"Minä näin hänen kasvonsa. Ne olivat aivan vieraat."

Mies oli jo ehtinyt häipyä sumuun ja hänen askelensa lakkasivat kuulumasta.

"Me olemme jo pian kotona."

"Vaan ethän sinä lähde pois, Dick!" huudahti Margot kiihkeästi. Muuten tulisi minulle pitkä, ikävä ilta. Ei merkitse mitään, mitä Molly ajattelee. Minä olen tänä iltana hermostunut ja peloissani, ja minä vaipuisin aivan epätoivoon, jos sinä heti lähtisit. Toivoakseni on Molly sytyttänyt takkavalkean — hänhän tietää, että minä pidän valosta ja lämpimästä. Me vedämme uutimet ikkunaan, sytytämme lampun ja unohdamme, että usva sammutti auringon säteet.

He kävelivät nyt polkua pitkin meren rannalla. Valkoisen sumuseinämän takana kuulivat he meren laineiden kummitusmaisen loiskeen rannan kiviä vastaan.

Kuljettuaan kappaleen matkaa eteenpäin näkivät he vanhanaikaisesta arkihuoneesta leviävän iloisen takkavalkean kajastuksen. Margotin koira kuuli puutarhan veräjän narisevan ja haukkuen syöksyi se ulos tarvehtimään emäntäänsä. Avoimesta ovesta virtasi ulos huoneen punainen, kodikas valo.

Margot pysähtyi hyväilemään koiraa, joka raivoisassa ilossa hyppi häntä vastaan. Se oli aina yhtä innokkaasti tervehtinyt Hartleytäkin, silloin kuin tämä iltasin oli saapunut kotiin Greyminsterissä. Margot muisti sen nyt.

Miten suuresti olivatkaan tuon vieraan miehen askelet muistuttaneet Hartleyn askeleita! Lampun valossa tuntui nyt sentään rauhallisemmalta. Hän meni heti ikkunan luo ja sulki uutimet, ja hän oli jo melkein aivan entisellään, kun Molly toi sisään päivällisen ja hän asettui Dickin kanssa kauniin pöydän ääreen, jolla vahakynttilä valaisi hopeat, kristallit ja hehkuvat ruusut.

"Ajattelehan, me aterioimme kynttilän valossa heinäkuun iltana", virkkoi Margot ja hymyili, "kun meidän sensijaan pitäisi katsella auringon laskua. Ja kuitenkin sinä naurat minulle, kun minä väitän, että usvassa on jotain kummitusmaista."

"Minähän tiedän, että se katoaa yhtä nopeasti kuin se on tullutkin", sanoi Jardine. "Minä saan varmasti kulkea kotiin tähtien tuikkiessa taivaalla."

Päivällisen jälkeen asetti hän Margotille tuolin lieden eteen, istuen itse hänen viereensä tuijottamaan räiskyvään tuleen, joka loimusi ja räiskyi, ja jonka liekeissä näkyi samanlaisia värivivahduksia kuin meren laineissa, kun ne pärskyvät rantakallioita vastaan.

"Polta piippuasi, Dick", virkkoi Margot, "niin sinulla on hauskempi."

Tämä noudattikin kehotusta. Hän sytytti vanhan, käyrän piippunsa, joka oli ollut hänen mukanaan kaikilla hänen pitkillä matkoillaan maailman kaukaisilla, kummallisilla kolkilla.

Siinä puhallellessaan savuympyröitä muisti hän erään illan, jolloin hän poltteli piippuaan eräässä arabialaisteltassa Saharan erämaassa. Hän melkein vielä tunsi sieramissaan kahvin tuoksun, näki arabialaisten tummat, tunteikkaat kasvot sekä teltin ovesta säihkyvän tähtitaivaan. Silloin oli hän ajatellut Margotia, jota hän matkoillaan muisti niin usein — naista, jota hän oli rakastanut, vaan jonka hän oli menettänyt, ja jota hän ei enää koskaan luullut saavansa takaisin.

Hetken tupakoi hän vaiti ja ajatteli sitä erehdystä, joka oli aiheuttanut hänet lähtemään Englannista, sekä sitä onnea, joka surujen ja kärsimysten jälkeen oli nyt koittanut hänelle. Margot oli liukunut alas tuolilta suurelle, valkoiselle karhuntaljalle hänen jalkojensa juureen. Jardine tarttui hänen käteensä ja painoi hyväillen sen poskeaan vasten. Hän katsoi Margotia kasvoihin, joiden kauneus aina lumosi hänet. Hän hymyili ajatuksissaan huomatessaan, että hänen silmänsä olivat kosteat.

Jardine tuumi, mitähän Margot mahtoi ajatella. Hautoikohan hän vielä entisiä, surullisia muistoja, tai ajatteliko tulevaa, onnellista aikaa. Sillä sekä ilo että suru synnyttää kyyneleitä.

Margot katkasi hiljaisuuden.

"Dick, siitä on jo pitkä aika, kun sinä sanoit jotain! Mitä sinä nyt ajattelet?"

"Minä uneksin!" vastasi tämä. "Minä uneksin sinusta, niinkuin aina ennenkin, vaikkakin minun mieleni nyt on toisenlainen kuin silloin, kun minä harhailin vierailla mailla. Nyt minä uneksin meidän kummankin ihanasta tulevaisuudesta —

"Dick!" Margot huusi. "Katso Ritziä!"

Hän katseli hämmästyneenä koiraa, joka levottomana käveli edestakaisin ja nuuski ikkunaa merkillisesti. Sitten katseli se joka taholle, kohotti kuononsa ja vinkui kummallisesti. Margot syöksyi ylös ja tuijotti vuoroin koiraan, vuoroin ikkunaverhoihin. Tuskallisesti huudahtaen veti hän uutimet tiukempaan, ikäänkuin olisi tahtonut sulkea ulos vähäisimmänkiri usvan rippeen. Koira oli yhtä levoton kuin sen emäntäkin. Se meni ovelle ja jatkoi vinkumistaan.

Margotin koko ruumis värisi ja hän ryhtyi pitämään kiinni uutimia.

"Kukaan ei saa katsoa sisään", ja hänen silmissään leimusi tavaton kauhu. "Jos joku kiertää tuolla ulkona sumussa ympäri tätä taloa, niin hän ei saa nähdä meitä!"

Jardine meni hänen luokseen ja kietoi käsivartensa hänen vyötäisilleen.

"Sinä pelkäät suotta, lemmittyni", virkkoi hän ja katsoi häneen huolestuneena. "Kuka täällä nyt hiiviskelisi? Se on vain luulottelua."

"Voi, se ei ole luulottelua. Minä tiedän, ettei se ole luulottelua, — ja Ritz —" Hän vaikeni äkisti.

Jardinekin katseli koiraa. Koira näytti hyvin merkilliseltä, vaan kummeksittavaa oli, ettei se haukkunut. Se vain hiljaa vinkui.

"Jos ulkona on joku —", lausui Dick.

"Mitä sinä aiot tehdä?" kysyi Margot kuiskaten.

"Minä menen katsomaan, onko siellä todellakin joku." Hän veti uutimet syrjään ja astui ovea kohti.

Margot kietoi käsivartensa hänen kaulaansa ja huudahti:

"Ei, ei! Älä mene, Dick! Sinä et saa mennä! Minä olen varma, että se on vain minun sairasta kuvitteluani. Vetäkäämme verhot jälleen kiinni ja unohtakaamme minun äkillinen pelkoni."

Jardine työnsi hänet hellästi luotaan. Hän huomasi, miten hätääntynyt ja kuumeinen Margot oli.

"Ehkä se on kuvittelua — luultavasti se sitä onkin. Mutta varmuuden vuoksi minä käyn katsomassa ulkona. Minä en voi sallia, että sinua tällä tavoin pelotellaan — Jos siellä nimittäin on ketään."

Koira nuuski ovella ja pyrki päästä ulos. Se aiheutti, että Jardine todellakin alkoi uskoa jonkun liikkuvan ulkona.

Jardine meni ovelle. Margotin silmien merkillinen ja pelästynyt ilme teki hänet rauhattomaksi. Moiset sairaloiset kuvittelut tekisivät hänet varmaankin ennen pitkää sairaaksi, ja hän tahtoi nyt näyttää, että ne olivat perusteettomia.

Vastenmielisesti antoi Margot hänen mennä, huomatessaan, miten lujasti hän sen oli päättänyt. Kun hän sitten aukaisi oven, koetti Ritz samalla syöksyä ulos, vaan Margot tarttui siihen, eikä päästänyt sitä. Koira temmelsi päästäkseen vapaaksi, vaan Margot ei päästänyt.

Ei kuulunut ääntäkään. Jardine oli mennyt alas puutarhaan, missä sankka sumu oli verhonnut puut ja kasvit ja kuului ainoastaan meren laineiden yksitoikkoinen loiskina. Mitään muuta hän ei nähnyt eikä kuullut, ja hän palasi takaisin sisään.

"En tavannut ketään. Luulen, ettei siellä ole ketään ollutkaan."

Koirakin asettui nyt rauhallisena makaamaan.

"Sumu hälvenee pian. Huomenna paistaa taas aurinko, ja silloin sinä naurat tämäniltaisille tuhmille kuvitteluillesi", sanoi Dick.

"Minä epäilen sitä", lausui Margot ja pudisti päätään. "Emmehän koskaan tiedä, mitä huominen päivä voi tuoda mukanaan."

Vielä hänen puhuessaan saapui mrs Dringsin sisarenpoika kotiin; he kuulivat hänen puhuvan ulkona. Kello löi yhdeksän, ja Jardine nousi lähteäkseen.

Oli alkanut tuulla, ja usva alkoi haihtua.

"Katsohan! Jo ennen aamua on sumu kokonaan paennut pois", virkkoi Jardine seisoessaan avoimen oven luona ja katsellen Margotin vakavia kasvoja. Jardine ei mielellään olisi tahtonut jättää häntä, sillä hän huomasi, ettei Margot vielä ollut päässyt pelostaan. "Mene vuoteeseen, rakkaani, ja nuku makeasti siksi kun aurinko pilkistää sisään ikkunasta ja herättää sinut."

Jardinen saavuttua alas kummulta näki hän tiellä edessään miehen matkalla asemalle, ja hänet valtasi jälleen kummallinen tunne. Mies oli sama, joka meni hänen ja Margotin ohi ravintolan luona, ja jälleen hän tuli muistaneeksi Hartley Lathomia. Hän tuli tuumineeksi, olikohan tuo vieras, joka oli aiheuttanut Margotin pelon, todellakin ollut huvilan lähistöllä.

Jardine kiiruhti askeleitaan saavuttaakseen miehen. Tämä kääntyi, ja Jardine näki parrakkaat kasvot sekä aina poskesta ohimoon saakka ulottuvan arven. Samassa silmänräpäyksessä vihelsi juna asemalle ja mies alkoi juosta.

Huvilassa oli Margot kysynyt Tom Richardsilta, Mollyn sisarenpojalta, oliko hän tavannut tiellä ketään vierasta.

"Näin kyllä erään pitkäpartaisen herran. Minua ihmetytti, mitä tekemistä hänellä oli kallioilla sellaisessa sumussa."

Margot kääntyi ja meni huoneeseensa ja hänen mielessään oli erään kuolleen miehen hahmo.

"Tiesinhän sen!" virkkoi hän hiljaa itsekseen, "ja tiesihän sen myös Ritz. Se ei ollut kuvittelua. Hän oli äsken täällä — hän seisoi ulkona ikkunan luona ja katseli minua ja Dickiä!"

Margot heittäytyi vuoteelle ja painoi kasvonsa tyynyä vasten, tukehuttaakseen ankarat nyyhkytyksensä, jotka puistattivat häntä kiireestä kantapäähän asti.

X

Marionin löytö.

"On syytä otaksua, että Greyminsterin ja Mintern Junctionin väliltä löydetty salkku on kuulunut mr Hartley Lathomille."

Kun Marion Cross oli lukenut nämä rivit seisoi hän hetken hiljaa ja tuijotti kirjeeseen, jota hän piti kädessään. Laukku oli kuulunut Hartley Lathomille — hänelle, joka oli nähnyt Robertin viimeksi. Lathom siis tiesi salaisuuden Robertin elämän viimeisistä vuosista. Lathom — aina Lathom, mihin hän vaan kääntyikin, mitä se mahtoikaan merkitä? Hän puristi suonenvedon tapaisesti kätensä ristiin. Muurin otsalla oli Robert Fenwickin kuva — hänen kuolleen sulhasensa, sillä nyt hän oli aivan varma siitä, että tämä oli kuollut. Hän tarttui kuvaan ja painoi huulensa sen kylmää lasia vastaan. Eikö hän koskaan saisi tietää totuutta? Tämä viimeinen jälki, jos se mitään merkitsi, johti vain hautaan.

"Voi rakkaani, voi armaani!" Nämä sanat lausuttiin hiljaisessa huoneessa murtuneella äänellä. "Jumala rangaiskoon häntä, joka sinut on ottanut minulta, sinut, joka olit minulle kaikki kaikessa — sinut, joka olit koko minun maailmani! Ah, Robert, sinä et voi minua kuulla, koska olet kuollut. Vaan minä en voi elää ilman sinua, minä en voi!"

Hän heittäytyi vuoteelle ja itki itsensä väsyksiin, kunnes nukahti.

Hän nukkui makeasti, ja kun hän seuraavana aamuna heräsi, muisti hän, että silloin oli suojakodissa hänen "talouspäivänsä". Hän ei olisi voinutkaan istua kotona ompeluksineen. "Talouspäivä" oli Francis Bramptonin keksintöä, kuten niin monet muutkin hyödylliset järjestelyt.

Tuo suuri rakennus ei ollut koskaan ennen tuntunut hänestä niin rauhalliselta kuin nyt hänen tullessaan auringonpaisteesta sen varjoisalle pihamaalle, jota korkeat muurit ympäröivät. Kuten tavallista oli David Muirin huoneen ovi auki, vaan hän itse ei ollut sisällä. Marion oli siitä pahoillaan, sillä hän olisi mielellään tahtonut puhua hänen kanssaan Greyminsteristä saapuneen kirjeen johdosta. Vaan saattoihan hän sen tehdä myöhemminkin, sitten kun hän oli suorittanut askareensa.

Marion tapasi hänet kulkiessaan voimistelusalin ohi. Hän tuli ulos iloisen, meluavan poikajoukon kanssa, joka piiritti hänet, kun hän pysähtyi tervehtimään Marionia.

"Siis talouspäivä jälleen", virkkoi Muir hymyillen. "Miten viikot kuluvatkaan nopeasti. Minä luulen tänään tarvitsevani teidän apuanne enemmän kuin kukaan muu täällä. Katsokaahan, mitä ne ovat minulle tehneet!"

Hän kohotti käsivartensa ja näytti suurta repeytynyttä takinhihaa. Sen oli jonkun pojan terävä kynsi jossain voimisteluotteessa aikaansaanut.

"Minun siis täytyy uhrata päivästäni kymmenen minuuttia teille, mr
Muir", vastasi Marion hymyillen.

"En tahdo vaivata teitä", vastasi Muir. "Teillä on muutenkin tarpeeksi tehtävää. Taloudenhoitajatar saa neuloa tämän."

Hän lähti edelleen poikien kanssa, ja Marion meni ompeluhuoneeseen toisaalle.

Kellon tullessa kaksitoista tunsi hän itsensä harvinaisen väsyneeksi; työ oli kai raskasta ja yksitoikkoista, tuumi hän. Hän lähti neljännestuntia aikaisemmin kuin tavallista ehtiäkseen tavata David Muirin ja kertoa hänelle siitä uudesta käänteestä, minkä hänen sulhasensa kuolemaa koskeva salaisuus oli nyt saanut; mutta hän oli niin väsynyt, että hän oli vähällä unohtaa aikomuksensa.

Hän muisti sen vasta tavatessaan sattumalta Raymond Johnsonin.

"Hyvää huomenta, miss Cross. Enkö ole ollut aika tarmokas tällä viikolla — ei ole mitään korjattavaa"; virkkoi hän iloisena Marionelle.

"Niin, mutta minä luulen, että olettekin ainoa koko suojakodissa", sanoi hän ja muisti samassa mr Muirin takin.

Marion palasi takaisin hänen huoneeseensa. Se oli nytkin tyhjä, vaan takki oli laskettu eräälle tuolille.

"Minkä näköinen!" lausui hän itsekseen, ja Raymond Johnson, joka sattumalta kulki oven ohi, katsahti sisään.

"Onko vanha Muir tapellut?" kysyi hän. Marion Cross ja veli Raymond olivat tulleet hyvin hyviksi ystäviksi. Te olette todellakin oikea laupias samarialainen, miss Cross, naureskeli hän.

Tytön kohottaissa takkia tarttui toinen hihoista kiinni kirjoituspöydän tuoliin, ja kun hän kumartui irrottamaan sitä, putosi takin taskusta pinkka papereita. Ne eivät olleet mitenkään sidotut yhteen, joten ne heti lennähtivät mikä millekin puolen huonetta.

"Minua ei lainkaan onnista tänään", lausui hän hiljaa itsekseen kootessaan papereita, ja hän punastui ajatellessaan sitä mahdollisuutta, että Muir sillä hetkellä tulisi huoneeseen ja havaitsisi hänen huolimattomuutensa.

Mutta samassa kävivät hänen kasvonsa kuoleman kalpeiksi. Papereista päällimäisenä oli kirje, jonka nimikirjoituksen käsiala oli — hänen omaansa. —

"Hyvä Jumala!"

Hän ei voinut sitä käsittää, ja hän tuijotti lakkaamatta kirjeeseen.

Miten taivaan nimessä tuo kirje oli joutunut sinne? Se oli se kirje, minkä hän oli kirjoittanut rakastetulleen ennenkuin salaperäinen kohtalo oli temmannut hänet pois.

Se oli se kirje, johon Robert Fenwick ei koskaan vastannut, sillä hän makasi haudassa.

XI

Kirje.

"Voi, jospa hän nyt tulisi pian, että saisin tietää totuuden!" huokasi
Margot.

Hän seisoi ikkunan luona ja odotti postinkantajaa, joka läheni polkua pitkin.

Hänestä ei mikään päivä ollut koskaan ollut niin pitkä kuin tämä. Kantajalla joko ei ollut ollenkaan kirjettä hänelle, tai joutui tämä matkallaan monta kertaa ihmisten kanssa suustaan kiinni, sillä hän oli hyvin puhelias ukko. Mahtoikohan laukussa olla hänelle musertava kirje?

Välisti väänteli Margot tuskallisesti käsiään, välisti rummutti hermostuneesti ikkunan ruutua. Nyt pysähtyi kantaja viimeisen tuvan luo ja alkoi jutella veräjällä seisovan eukon kanssa. Ellei hänellä ollut kirjettä Margotille, palaisi hän nyt siitä takaisin. "Jospa hän kääntyisikin!" ajatteli Margot.

Ei. Postinkantaja jätti tuvan ja lähti edelleen huvilaa kohti. Hänellä siis oli kirje. Olikohan se siltä mieheltä, jonka sukunimi oli hänenkin?

Edellisenä iltana oli Margot ollut varma siitä, että Hartley oli seurannut heitä usvassa, että hän oli ollut huvilan seinustalla sekä nähnyt hänet ja Jardinen. Koiran kummallinen käytös oli saattanut hänet siihen vakuutukseen. Ritz oli vinkunut ja pyrkinyt ulos; Ritz oli aina ollut kovin mielistynyt Hartleyhin.

Jos hänen luulonsa oli ollut oikea, niin miksi hän oli pelännyt tavata häntä. Juuri kun hän sitä kysyi itseltään läheni postinkantaja huvilaa. Jos Hartley eli täytyisi hänen luonnollisesti se ilmoittaa Dickille, ja silloin he eivät voisi mennä naimisiin.

"Tietysti minun täytyy mainita siitä Dickille", päätteli hän.

Ja kuitenkin hän oli pelännyt, että Dick olisi tuntenut Hartley
Lathomin, ja siten havainnut heidän välillään olevan juovan.

Oliko hän koskaan oikein uskonutkaan, että hänen miehensä oli kuollut? Oliko hän vain koettanut tukahuttaa omantuntonsa ääntä senvuoksi, että hän janosi Dickin rakkautta?

Mutta olihan Dick nähnyt sen miehen kasvot, joka oli heitä seurannut sumussa, ja vakuuttanut, että ne olivat olleet vieraat.

"Dickhän lausui, että minun pelkoni oli vain kuvittelua, ja että se katoisi heti kun aurinko alkaisi paistaa. Olikohan hän oikeassa?"

Tänään ei ollut yhtään jälkeä siitä usvasta, joka edellisenä Iltana oli leijaillut meren ja maan yläpuolella; päivä oli koittanut kauniina ja lämpimänä; aurinko säteili ja tuhlasi antimiaan. Mitä jos hänen eilisiltainen pelkonsa todellakin oli ollut sittenkin vain pelkkää kuvittelua?

"Jospa Dickillä olikin oikein? Ehkä hänen luulottelunsa olivatkin olleet vain varjoja, jotka pian häipyvät!" kuiskasi Margot itsekseen.

Olisihan Dick toki tuntenut Hartley Lathomin!

Kirjeenkantaja saapui pihamaalle. Margot odotti häntä henki kurkussa. Oliko se kohtalon säälimätön sanantuoja? Jos hänen eilisiltaiset luulottelunsa pitivät paikkansa, saisi hän nyt selvityksen kaikesta siitä salaperäisyydestä, mihin Hartley Lathomin olento sillä hetkellä kätkeytyi. Se seikka saattoi Margotin mitä suurimpaan jännityksen tilaan. Sillä jos Hartley todella edellisenä päivänä oli ollut Wistholmassa, niin hän aivan varmaan antaisi nyt jotain tietoja itsestään.

Margot riensi nopeasti ovelle ja avasi sen. Hän kuuli kirjeenkantajan puhelevan mrs Dringin kanssa, ja niin pian kuin nämä olivat hyvästelleet, huusi hän:

"Molly, onko minulle kirjettä?"

"On, rouva."

"Kirje!" Hän melkein syöksyi alas rappusia ja tempasi kirjeen hänen kädestään, mutta hänen silmänsä olivat niin kosteat, että hän tuskin näki päällekirjoituksen. Pian hän kuitenkin huomasi, ettei se ollut Hartley Lathomin käsialaa. Kirje oli leimattu Greyminsterissä; se oli hänen isältään.

Margot huokasi keventyneenä. Hän oli kiduttanut itseään suotta. Jos
Hartley olisi ollut Wistholmassa, olisi hän varmasti antanut jotain
tietoa itsestään; hän olisi ilmottanut, mitä hän tahtoi. Margot nauroi.
Hän tunsi suurta huojennusta.

"Siksi kunnes varmasti tiedän, että hän vielä elää, pidän häntä kuolleena. Minä en luovu Dickistä — miksi sen tekisinkään? Ellei hän olisi tullut luokseni, ellen olisi luvannut mennä hänen kanssaan naimisiin, jos olisin antanut hänen lähteä pois Englannista, olisivat nuo kauheat ajatukset tehneet minut mielipuoleksi. Minulla oli oikeus menetellä niinkuin menettelin, — minulla oli oikeus luulla Hartleyn kuolleen. Enhän voinut edes mainita Hartleylle epävarmuudestani, sillä lupasihan Hartley olla puhumatta siitä kenellekään. Minulla on oikeus uskoa, että hän on kuollut, koska hän kerran pitää minua siinä luulossa", ajatteli hän.

Ja kuitenkin — oliko sellainen menettely oikein Dickiä kohtaan? Jos hän menisi naimisiin Dickin kanssa ja saisi vasta myöhemmin tietää, että Hartley elikin. Hän koetti irtautua siitä ajatuksesta. Hän tahtoi tulla onnelliseksi — hänellä oli oikeus tulla onnelliseksi. Hän ei luopuisi Dickistä. "Kun en ole neljään kuukauteen kuullut hänestä mitään, ei minun tarvitse kuulla jälkeenpäinkään", tuumi hän.

Dick saapui aikaisin aamulla.

"No, kultaseni, ovatko ikävät ajatukset nyt tiessään?" olivat hänen ensimäiset sanansa.

Margot nauroi.

"Sanoithan, että ne katoavat öisen usvan kanssa!" virkkoi hän. "Pelkäätkö, että minä tänäänkin olen hermostunut ja luulosairas? En, tänään olen terve jälleen. Olen iloinen, että kaunis, aurinkoinen päivä on vasta alkamassa. Minä pyydän Mollyn panemaan meille ruokaa vasuun, niin me lähdemme jonnekin ulos syömään aamiaista. Ehkä aterioimme rannalla. Siellä katselemme veden nousua — meri on kovin rauhaton tänään. Katsohan, aaltojen harjat ovat vaahdossa."

Niin viettivät he sitten koko auringonpaisteisen päivän ulkona luonnon helmassa yhtä yksinäisesti kuin Robinson Crusoe kaukaisella saarellaan, ja palasivat kotiin vasta kello viiden aikaan iltapäivällä. Margot oli unohtanut kaikki ikävät aavistuksensa niinkuin yöllä painostaneen huonon unen.

Hän ei kuullut kirjeenkantajan tuloa.

He nauroivat ja laskivat leikkiä. Dick koetti opettaa Ritziä tekemään temppuja, mutta tämä huomasi sellaisen komennon liian rasittavaksi ja hiipi pakoon sohvan alle. Silloin saapui mrs Dring tuoden päiväpostin.

Dick ei huomannut mitään. Hän oli laskeutunut polvilleen lattialle ja koetti vetää murisevaa koiraa pois sohvan alta.

Mutta Margot tuijotti kivettyneenä kirjeeseen. Neljän kuukauden jälkeen oli Hartley katkaissut vaitiolon. Hartley eli!

Ja Dick nauroi.

"Suo anteeksi, pistäydyn hetkeksi poissa lukemassa tämän kirjeen", virkkoi Margot, poiskäännetyin kasvoin ja koetti puhua tavallisella äänellä.

Vaan hän mahtoi siinä epäonnistua, sillä Dick vaikeni heti ja katsoi kummastuneena häneen.

"Onko mitään hullusti, rakkaani?" huudahti hän.

"Mitä nyt voisi olla hullusti, Dick?" Margot hallitsi Jo paremmin ääntään. "Enhän ole vielä edes avannut kirjettä. Tämä näyttää olevan miss Lockelta — muistathan sinä miss Locken?"

Näitä sanoja lausuessaan myllersivät ajatukset hänen aivoissaan niin että hän oli mennä sekaisin.

"Hartley elää… hän on edelleenkin Dickin ja minun välillä… Hartley elää… minä en olekaan vapaa… Hartley elää… minun täytyy vielä tänä iltana ilmottaa Dickille, että meidän unelmamme on lopussa."

Vaan Jardine ei tyytynyt hänen vastaukseensa. Hän jätti Ritzin ja meni Margotin luo. Hän tarttui häntä olkapäistä, pitäen häntä askelen päässä itsestään ja katsoi tutkivasti häntä silmiin.

"Onko totta, ettei mitään ole hullusti?" tiedusteli hän.

Margot riistäytyi irti hänen käsistään. Hänen tuli vaikeaksi hillitä itseään.

"Minä en nähtävästi voi sitä salata sinulta, Dick", lausui hän väsyneesti. "Minä tunnustan, että olin äsken vähällä pyörtyä. Jätä minut hetkiseksi yksinäni, rakas, kiltti Dick!"

"Minä pelkään, että olen väsyttänyt sinua, rakkaani", sanoi Dick huolestuneena. Hän ei ollut nähnyt kirjettä tarjottimella, eikä huomannut, että Margot oli salaa kätkenyt toisen saamistaan kirjeistä; ja miss Locken kirje, jota hän piti kädessään, ei ollut voinut aikaansaada tuollaista muutosta. "Miten ajattelematon minä olenkaan! Minunhan olisi pitänyt muistaa, että sinä oletkin vain hento, pikku tyttö, jota minun ei olisi pitänyt vaivata niin pitkillä kävelymatkoilla kuin eilen ja tänään!"

"Me olemme kävelleet paljon", myönsi Margot tahtomattaan. — "Minä annan sinulle luvan kiusata Ritziä — vaikka en uskokaan sen oppivan temppuja — sillä aikaa kun minä käyn lukemassa tämän kirjeen."

Dick ymmärsi, että Margot tahtoi olla yksinään. Senvuoksi palasi hän takaisin Ritzin luo.

Margot avasi miss Locken kirjeen, vaan hän ei nähnyt riviäkään. Hän ajatteli vain tuota toista kirjettä, joka oli avaamatta.

Nyt oli isku pudonnut. Hartley Lathom eli, — hän eli ja oli Margotin ja hänen rakkautensa välissä, rakkauden, jonka hän jo kerran, kolme vuotta sitten, oli ryöstänyt häneltä.

Tuo kirje merkitsi nyt kaiken loppua — onnen ja toivon. Hänen täytyi ilmottaa se Dickille — vaan ei vielä tänä iltana. Hän ei saattanut sanoa sitä vielä tänään. Hän kirjoittaisi hänelle. Hän ei voisi nähdä hänen tuskiaan.

Äkkiä lähti Margot hänen luokseen. Hän ihmetteli itsekin äänensä lujuutta.

"Muistathan, että minä eilen illalla luulin jonkun olevan ulkona ikkunan alla?"

Dick nyökäytti ja katsoi häneen kummastuneena.

Mrs Dringin sisarenpoika kertoi nähneensä erään miehen palaavan polkua pitkin. Näitkö sinä — jonkun vieraan — silloin kun sinä menit kotiin?"

"Näin kyllä erään miehen", vastasi Jardine vastahakoisesti.

"Saman miehen, joka kulki ohitsemme ravintolan luona?"

"Älä viitsi sitä nyt enää hautoa", koetti Jardine rauhoittaa häntä. "Sinä vain suotta hermostut. Jos hän silloin olikin täällä huvilan lähistöllä, niin on hän nyt ainakin poissa. Minä näin hänen juoksevan asemalle."

Mutta Margot toisti kysymyksensä.

"Oliko se sama mies, joka kulki ohitsemme ravintolan luona?"

"Luulen sen olleen."

"Minkä näköinen hän oli? Minä en nähnyt häntä, mutta sinä näit", jatkoi
Margot.

Jardinea ihmetytti hänen kysymyksensä, vaan hän vastasi huolettomasti:

"Tuskinpa voin kuvata hänet sinulle. Hän oli painanut hatun kasvoilleen ja hänen takkinsa kaulus oli pystyssä. Hänellä oli lyhyt parta ja toisessa poskessa suuri arpi, joka ulottui aina ohimoon saakka; se näytti palohaavalta. Mutta mitä sinä olet siitä niin utelias?"

Margot ei vastannut.

Jos Dick sillä hetkellä olisi sattunut katsomaan häntä silmiin, olisi hän huomannut Margotin hämmästyksen arvesta mainittaissa.

Tämä muisti mr Muirin, josta miss Cross oli niin innostuneesti kertonut sekä maininnut hänellä olevan juuri samallaisen arven; ja vielä merkillisempää oli, että Hartleyn äidin tyttönimi oli Muir, kun taas Hartleyn toinen nimi oli David. Mutta hän häivytti pian tuon äkillisen ajatuksen. Oliko mahdollista, että Hartley Lathom ja se mies, josta Marion oli puhunut, ja joka oli ollut vasta vähän aikaa Suojakodissa, vaan oli saanut siellä jo niin paljon aikaan — oliko mahdollista, että ne olisivat yksi ja sama henkilö?

Ei, niin ei voinut olla. Noiden miesten luonteet olivat aivan erilaiset: toinen heistä oli varas ja murhaaja, toinen taas hyvä, jalo ja auttavainen.

Läheni jo se aika, jolloin Dickin piti lähteä. Hän huomasi kyllä muutoksen Margotin käytöksessä, vaan hän ei maininnut siitä sanallakaan. Margotin kasvojen väsynyt ilme oli todistavinaan hänelle, että hän oli liian paljon vaivannut tuota hentoa naista; hän oli ollut ajattelematon viedessään hänet niin pitkille kävelymatkoille. Ja tavallista hellemmin lausui hän nyt:

"Hyvää yötä, kultaseni!"

Ennen lähtöään syleili Dick häntä. Ja Margot ei mielestään tehnyt väärin vastatessaan hänen hyväilyihinsä nyt viimeisen kerran. Hän tiesi, vaikkei hän oikein tiennytkään, etteivät he enää koskaan voineet kohdata toisiaan rakastavaisina. Hänen täytyi pian saada tietää se totuus, jota ei Margot kuitenkaan vielä tänä iltana voinut hänelle sanoa.

Margot meni hänen kanssaan ovelle ja pysähtyi, ja Dick lähti huvilasta.

Ehdittyään puoli matkaa puutarhan veräjälle kääntyi hän ja hymyili
Margotille. Auringon viime säteet loistivat hänen kasvoillaan ja
paloivat hänen hiuksissaan. Kun Dick jälleen jatkoi matkaansa katseli
Margot kauas hänen peräänsä. Hän tunsi, että nyt oli kaikki lopussa.

Äkkiä juoksi Margot veräjälle, ikäänkuin tahtoen huutaa Dickiä tulemaan takaisin. Vaan hänen huulensa eivät liikkuneet. Hän saattoi vain katsella tuon pitkän, voimakkaan olennon loittonemistaan loittonevan.

Monta kertaa Jardine kääntyi ja viittoili hänelle ystävällisesti.
Margotia puistatti ja hän palasi takaisin sisälle. Viimeinen
auringonsäde häipyi pois tummenevalle taivaalle. Sulkiessaan oven tunsi
Margot sydämensä sykkivän ankarasti.

Hän otti esiin kirjeen. Katsellessaan sitä tunsi hän sitä kohtaan merkillistä vastenmielisyyttä. Kirje oli leimattu Lontoon Westminsterissä. Se oli kummallista. Laupiaan samarialaisen suojakoti oli Westminsterissä.

Miksi Hartley ei ennemmin ollut antanut mitään tietoja itsestään?
Margot repäisi auki kuoren ja otti esiin kirjeen.

Se oli hyvin pitkä, ja se alkoi suoraan, ilman mitään otsikkosanoja:

"Minä pelkään, että eilen illalla pelästytin sinua, Margot. Tarketukseni ei ollut antaa sinun tietää minun seisovan siellä ulkopuolella, vaan kaikesta päättäen sinä sen kuitenkin huomasit. Ritzin käytös sai ehkä sinut vakuutetuksi, että se olin minä, joka seisoin ikkunan ulkopuolella. Minut sai tulemaan sinne tavaton kaipuu, vastustamaton halu nähdä sinut edes vilaukselta, kuitenkaan sen enemmän lähenemättä sinua.

En ole näiden kuluneiden kuukausien aikana ainoatakaan kertaa kirjoittanut sinulle. Minä häpesin, minä tunsin, ettei minulla enää ollut siihen oikeutta. Mutta minusta tuntuu nyt, kuin ei minulla myöskään olisi oikeutta jättää sinua tiedottomaksi siitä, elänkö minä, vai olenko kuollut, en voi antaa sinun uskoa, että sinä olet vapaa. Lupasin Greyminsteristä kirjoittaa sinulle heti muutaman viikon kuluttua jos elän. Olen menetellyt väärin, kun en sitä tehnyt.

Margot, kun minä nyt jälleen ikäänkuin väkisin tunkeudun sinun elämääsi, on minun hyvin vaikea löytää sanoja — yhtä vaikea, jos seisoisin sinun edessäsi. Minulla on sinulle niin paljon sanomista — vaan mitä se hyödyttää? Tehtyä ei saa tekemättömäksi; minä en voi millään tavoin sovittaa kaikkea sitä vääryyttä, mitä olen tehnyt sekä sinua että muita vastaan, siksi suuret ovat minun rikokseni.

Lemmittyni, minä en ole koskaan rakastanut sinua niin paljon kuin nyt, kun ei enää ole mitään mahdollisuutta vanhan, ihanan suhteemme uusiutumiseen. Mutta minä rakastan sinua kuitenkin, minä rakastan sinua tulisesti. Tahdon sen nyt vielä kerran sanoa sinulle. Sinä yönä, jolloin me erosimme, olin minä raaka ja kunnoton, vaan sen aiheuttivat minun pelkoni ja raukkamaisuuteni. Minulla ei ollut oikeutta syyttää sinua omista vioistani. Nyt ajatellessani tarkemmin en ollenkaan ihmettele, että sinä toit sellaisen tiedon siltä mieheltä, jonka kanssa sinä olisit mennyt naimisiin, ellei minua olisi ollut. Vaan minä en ollut koskaan aavistanutkaan sinun rakastaneen häntä — tämä on köyhä anteeksipyyntö! — ennenkuin itse sinä yönä ilmotlt sen minulle. Minä luulin, että sinä vain jotenkin lapsen tavoin pidit Jardinesta — vaikka minä tosin olinkin mustasukkainen hänen tähtensä ja estin sinut kerran muutamia vuosia takaperin puhelemasta hänen kanssaan. Minä olin varma siitä, että voisin ajan pitkään saada sinun pitämään itsestäni — myöhemmin minä olinkin varma, että olin onnistunut.

Kaikkea tätä muistelin seisoessani eilen sinun ikkunasi ulkopuolella, sinun, jonka kanssa minä olen viettänyt elämäni kaksi onnellisinta vuotta. Minä kärsin, kärsin. Voi, rakkaani, jospa voisin sovittaa kaikki rikokseni ja alkaa elämäni alusta. Välistä ajattelen, että jos sinä minua rakastaisit, voisimme me vielä kerran tulevaisuudessa solmia uuden liiton. Todellisesti rakastava nainen voi antaa paljon anteeksi. Mutta sinä et ole koskaan minua rakastanut! Jospa sinä edes voisit vähitellen ruveta muistelemaan minua vähemmän katkerasti kuin nyt! Minä en häiritse sinun rauhaasi enää — paitsi että joka kolmas kuukausi kirjoitan sinulle muutaman rivin, että tiedät, olenko vielä elossa. Täydellinen vaateliaisuus ei olisi oikein. Siis kerran joka kolmen kuukauden aikana. Jos kirje joskus jää saapumatta, niin silloin tiedät olevasi minusta vapaa.

Luulen, että olisit unohtanut katkeruutesi, jos olisit eilen illalla nähnyt minut ikkunasi ulkopuolella odottamassa tilaisuutta nähdä sinut edes vilaukselta, sinut, elämäni — tietäen, että minun itseni täytyy aina, aina olla pimeydessä.

Minä olen löytänyt pienen kolkan, missä voin tehdä rehellistä ja hyödyllistä työtä. Olenkin hyvin iloinen, että tiedät edes sen minusta, ja kun minä nyt punon yhteen elämäni sotkeutuneita lankoja, koetan elää niin, ettei minun ainakaan tarvitse katua tätä viimeistä elämäni jaksoa. En häiritse sinua koskaan enää. Vaan pakopaikastani seuraan minä hartaasti sinun vaiheitasi, ja minä rukoilen aina sinun puolestasi. Minun ajatukseni rientävät alinomaa sinun luoksesi — sinun, Jumalan luomista olennoista ihanimman.

Tarketukseni ei ollut kirjoittaa näin pitkälti, vaan mieleni täyttivät nyt niin monet muistot, kaipuu ja rakkaus. Hyvästi."

Kirjeessä ei ollut mitään allekirjoitusta.

Se putosi Margotin kädestä valkoiselle karhuntaljalle. Hän oli polvillaan ja hänen silmänsä olivat täynnä kyyneleitä. Ne olivat ensimäiset kyynelet, Jotka hän vuodatti Hartley Lathomin tähden senjälkeen kun he olivat eronneet.

Hän oli odottanut aivan toisenlaista kirjettä, pyyntöä, että hän lähettäisi rahaa, — missään tapauksessa ei tällaista kirjettä, joka herätti hänessä mitä syvintä myötätuntoa — niin syvää, että hän unohti surunsa ja tuskansa.

"Tietäen, että minun itseni täytyy aina, aina olla pimeydessä." Hän toisti nuo sanat hiljaa.

Tämä kirje särki kokonaan sen vihan muurin, jonka. Margot oli rakentanut itsensä ja Hartleyn välille. Tuon kauhean yön jälkeen ei hän ollut koskaan muistellut Hartley Lathomia hellänä, rakastavana puolisona, vaan sinä. Hartley Lathomina, joka äkkiä ja odottamatta oli paljastanut itsensä roistona. Tuo ensimäinen kuva oli kokonaan häipynyt hänen mielestään, kunnes nyt saapunut, kirje toi sen hänen eteensä.

"Hartley parka!" kuiskasi hän. Ja hänen ajatuksensa siirtyivät siihen mieheen, joka vähän aikaa sitten oli lähtenyt.

Margot käänsi väsyneen katseensa ikkunaan. Ulkona oli pimeätä, hiljaista ja raskasta — aivan kuin hänen sielussaan.

Tuntu jostain korvaamattomasta täytti koko huoneen, missä Dick vielä äsken oli iloisesti jutellut ja laskenut leikkiä hänen kanssaan. Rakkaus oli ollut ikäänkuin ihmeellinen laulu, joka oli voittanut hänen surunsa ja epätoivonsa. Mutta nyt se laulu oli loppunut.

Hän muisteli niitä valoisia, ihania päiviä, jollaisia ei enää koskaan koittaisi, hänen onnensa oli kärsinyt haaksirikon, eikä sitä voinut enää mikään pelastaa.

Häntä odotti nyt pitkien päivien loppumaton sarja; ajatus surullisesta tulevaisuudesta oli kokonaan täyttänyt hänen mielensä, hänen vielä yhä edelleen ollessaan polvillaan taljalla takkavalkean luona liikkumattomana kuin marmori. Hämärä alkoi hiipiä sisään, vaan hän ei sytyttänyt kynttilää. Hänen mietiskelynsä oli niin murheellista!

Hän ei voinut ilmottaa Dickille, etteivät he voineet mennä naimisiin muuten kuin mainitsemalla syyn siihen. Ja Hartley Lathomille hän oli luvannut säilyttää hänen salaisuutensa; hän oli vannonut, ettei Dick Jardine eikä kukaan muukaan saisi sitä koskaan tietää. Hän oli antanut sanansa. Senvuoksi oli välttämätöntä saada tietää, missä Hartley Lathom oli ja minkä nimen hän oli ottanut itselleen. Hartleyn täytyisi päästää hänet lupauksestaan Dickiin nähden. Vaan hänen kirjeestään ei käynyt mitään selville.

Merkillistä oli, kuinka Hartley oli saanut tietää hänen asuvan täällä. Keneltä hän oli mahtanut sen kuulla. Tuskinpa se oli tapahtunut Greyminsterissä, sillä siellä hän ei varmaankaan ollut uskaltanut näyttäytyä. Muuan ajatus iski hänen aivoihinsa, sama ajatus, joka oli herännyt hänessä silloin kun Dick oli maininnut vieraan poskessa olleesta arvesta.

Marion Cross oli kertonut hänelle Laupiaan samarialaisen suojakodissa asuvalla David Muirilla olevan juuri samanlaisen arven, ja Muir oli Hartleyn äidin tyttönimi. David Muir taas oli voinut kuulla Marionilta, että hän asui Wistholmassa. Ja Marion oli niin innokkaasti tahtonut tutustuttaa hänet David Muirin kanssa.

"Se ei ole mahdollista, se ei ole mahdollista!" kuiskasi hän itsekseen.
"Miten Hartley olisi saanut poskeensa sellaisen arven?"

Ja kuitenkin oli yhtäläisyys täydellinen. Sitäpaitsi oli merkillistä, että sinä päivänä, kun hän kävi suojakodissa, oli David Muir näkymättömissä. Marion oli huomauttanut, että hän oli ollut siellä juuri vähän ennen.

"Ei, ei, se on mahdotonta!" tuumi Margot.

Hänen täytyi saada siitä selvä, hänen täytyi saada tietää, missä Hartley Lathom oleskeli, sillä kun hän purkaisi kihlauksensa Dickin kanssa olisi hän pakotettu ilmottamaan hänelle myöskin syyn. Se oli hänen velvollisuutensa Dickiä ja itseään kohtaan.

Ja ainoa syy oli, että Hartley Lathom vielä eli, ja sitä hän ei taas voisi sanoa Dickille ennenkuin Hartley oli päästänyt hänet lupauksestaan.

XII

Päätelmä.

Lontoossa, Westminsterissä, oli toinenkin nainen, joka paljon ajatteli David Muina, ja joka kolmen päivän ajan oli hautonut mielessään kysymystä, johon hänen oli mahdotonta löytää vastausta:

"Miten minun viimeinen kirjeeni Robertille on voinut joutua mr Muirin haltuun?"

Se oli ollut Marion Crossin ensimäinen ajatus löytäessään mainitun kirjeen David Muirin papereiden joukosta.

Hän aikoi ensin jäädä odottamaan mr Muiria, kuullakseen häneltä asian laidan ja saadakseen selityksen.

Vaan hän ei menetellytkään niin. Äkillinen päähänpisto sai hänet luopumaan siitä ajatuksesta — kummallinen, selittämätön päähänpisto.

Ja hän oli pannut kaikki paperit takaisin takin taskuun paitsi tuota kirjettä, jonka hän piti. Hän oli palannut huoneeseensa, eikä virkannut David Muirille mitään koko tapahtumasta.

"Miten minun viimeinen kirjeeni on voinut joutua mr Muirin haltuun?"

Hän oli aivan varma siitä, että David Muir selittäisi hänelle asian.
Vaan mitä, mitä hän siis saisikaan kuulla?

"Minun täytyy ottaa selville lisää, ennenkuin teen hänelle kysymykseni", oli tytön ensimäinen, luonnollinen ja ovela ajatus.

Tytön silmien palo toisti tavatonta epäluuloa. Marion tunsi, että sen rauhallisen ystävyyssuhteen pinnan alla, mikä vallitsi hänen ja mr Muirin välillä, oli jotain muutakin, salattua.

Hän oli tuntenut suurta kiintymystä tuohon voimakkaaseen, rauhalliseen mieheen, joka oli häntä lohduttanut ja antanut hänelle uutta elämänhalua ja toivoa. Mutta hänen ystävyyteensä ja kiitollisuuteensa sekottui nyt kostonhalua sitä kohtaan, joka oli murhannut Robert Fenwickin. Sillä hän oli aivan varma, että hänen sulhasensa oli kuollut, murhattu. Robertin murhaajan täytyi saada kärsiä niinkuin hän, Marion oli kärsinyt.

Marion hiipi huoneeseensa tapaamatta David Muiria. Hän meni hiljaiseen asuntoonsa ja sulkeutui huoneeseensa. Kamiinin päällä oleva Robertin kuva hymyili hänelle ystävällisesti.

Tänään hymyili kuva aivan erikoisemmin.

"Poliisi ei ole saanut mitään selville — mutta minä olen löytänyt jotain tärkeätä", kuiskasi hän yhtämittaa, ikäänkuin kuvan olisi pitänyt ymmärtää hänen sanansa. "Minä en voi herättää sinua eloon, Robert, mutta minä ainakin kostan puolestasi. Oh, Robert, minä tahdon, että sinun murhaajasi saa kärsiä kovin, kovin, ken hän vaan lieneekin! Minä vannon, että hän saa kärsiä!"

Mitään ulkonaisen raivon merkkejä ei hänessä ollut huomattavissa. Hän oli tyyni, paitsi että hänen silmänsä paloivat kuin tuliset lähteet.

"Minulla ei ole enää mitään, jota varten eläisin!" oli hän huudahtanut Francis Bramptonin huoneessa, kun sanomalehdet olivat todenneet hänen surulliset epäilyksensä.

Ja nyt muisti hän David Muirin sanat;

"Teillä on hänen muistonsa hänen rakkaudestaan, syvyydestään ja jaloudestaan. Teidän tulee säilyttää ne pyhinä. Te kunnioitatte hänen muistoaan kantamalla sitä pää pystyssä, niinkuin urhean ja hyvän naisen tulee."

Kuka oli David Muir? Hän ei tiennyt hänestä mitään muuta kuin että hän oli tullut suojakotiin sen sankarityön jälkeen tulipalossa, josta kuultuaan hänen sydämensä sykki tulisesti; hän ilmestyi vasta Robertin katoamisen jälkeen. Missä hän oli ollut sitä ennen? Hänen täytyi nyt saada tietää koko hänen entisyytensä. Robertin kuoleman salaisuus oli jollain tavoin tekemisissä David Muirin persoonan kanssa. David Muirin täytyi varmasti tietää jotain — ehkä hän tiesi kaikki.

"Hän varmasti suojelee jotakuta! Itseäänkö — itseäänkö?"

Oliko Muir ollut häntä kohtaan niin ystävällinen vain johtaakseen hänet harhaan? Marion kuitenkin tukahutti sen ajatuksen. Hän ei voinut uskoa sellaista David Muirista. Hänhän oli seurannut hänen väsymätöntä, epäitsekästä työskentelyään suojakodin hyväksi; David Muirin elämä siellä oli kuin avoin kirja. Hän vaikutti niin paljon hyvää ja oli niin monelle hyödyksi; kukaan apua tarvitseva ei koskaan turhaan kääntynyt hänen puoleensa.

Merkillistä oli, että hän niin lyhyessä ajassa oli saavuttanut kaikkien luottamuksen. Kukaan ulkokullattu teeskentelijä ei olisi, niinkuin hän, pelkäämättömästi tunkeutunut Westminsterin kurjimpiin osiin kärsivien ja onnettomien miesten ja naisten luo, jotka rikoksellisen elämänsä jälkeen, kuoleman lähestyessä, tulivat kääntymykseen ja parannukseen. David Muir lohdutti ja rohkaisi ja puhui vakuuttavia sanoja. Hän oli kuin ennen Francis Brampton — vaan hänessä oli vielä jotain enemmän kuin Francis Bramptonissa. Ja kun Marion muisteli kaikkea, mitä hän tiesi David Muirista, tukahutti hän kaikki äskeiset huonot ajatuksensa tuosta miehestä.

Vaan siitä hän oli varma, että Muir tiesi jotain Robertin kuolemasta, eikä hänen ihailunsa suinkaan estäisi häntä koettamasta saada siitä selvää.

Marion ei nähnyt häntä sinä, eikä seuraavanakaan päivänä; hän kuuli hänen matkustaneen pois Lontoosta. Vasta seuraavan päivän aamuna tapasi Marion hänet.

Se mies, joka kutsui itseään David Muiriksi, oli ollut toimittamassa
Margotille kirjoittamaansa kirjettä perille.

Hänen tavaton ikävänsä oli saanut hänet käymään Wistholmassa. Hän oli Marionilta sattumalta kuullut Margotin asuvan siellä. Ja kun David Muir oli nähnyt siellä myöskin Jardinen, oli hän huomannut menetelleensä väärin siinä, ettei hän ollut antanut Margotille mitään tietoja itsestään. Margot oli varmaan luullut hänet kuolleeksi.

Muirin tullessa veräjästä sisään pihamaalle näki hän Johnsonin ja
Marion Crossin, jotka juttelivat keskenään.

"Olen sanonut miss Crossille, että hän rasittaa itseään liikaa ja että hänen tulisi kaihtaa Westminsterin ilmaa”, virkkoi Johnson hänelle tavallisella iloisuudellaan. ”Olen varma, että meren tuuli, ennenkuin se ehtii tänne, kadottaa paljon raikkaudestaan ja terveellisyydestään."

Muir oli myöskin huomannut tytön kalpeuden, ja tänään hän sitäpaitsi näytti harvinaisen hermostuneelta.

"Ainakin olisi teidän matkustettava pois vaikka vain päiväksi, kuten
Muirkin", jatkoi Johnson.

"Olitteko rannikolla, mr Muir?"

"Olin", vastasi tämä.

"Siellä on kerrassaan ihana kalastuspaikka, nimeltä Wistholma.
Tiedättekö sen?" kysyi Marion äkkiä ja katsoi häneen.

Muir silmäsi häneen ja Marion huomasi, että hänen katseensa muuttui.

"Minä olin Wistholmassa", vastasi Muir.

Häntä ihmetytti, miksi Marion tuli kysyneeksi juuri sitä. Vaan samalla hän muisti, että Marion oli siellä ensi kerran tavannut Margotin, ja epäluulo, joka hänessä ensin heräsi, haihtui samassa.

"Se kuuluu olevan kaunis ja rauhallinen paikka", virkkoi Raymond Johnson. "Minä olen kuullut puhuttavan siitä. Toivoisin, että me voisimme lähettää kaikki köyhät hoitolaisemme sinne. Hengittää raitista meri-ilmaa on toista kuin vetää keuhkoihinsa Westminsterin pölyä."

Puhuessaan teki hän sen huomion, ettei Muirkaan näyttänyt terveeltä.

"Minä sitten vaan en sairastu", lausui hän. "Mutta te molemmat olette liiaksi rasittaneet itseänne. Muir, sinun pitäisi viipyä täältä poissa kauemmin — joskaan en ymmärrä, yhtä vähän kuin johtajakaan, miten me tulisimme täällä toimeen ilman sinua.

"Pah, isä Brampton vain laski leikkiä."

"Päinvastoin. Ja minä vakuutan, etten minäkään tee sitä. Sinä osaat kohdella kansaa oikein, ja se on suuri lahja. Muistele vain keskiviikko-iltojasi, sali on aina täynnä väkeä silloin kun sinä puhut. Ja ajattelehan, minulla ei ollut aavistustakaan siitä, että sinä olisit puhuja, ennenkuin kuulin sen omin korvin sinä iltana, kun johtaja sairastui ja sinä täytit hänen paikkansa. Olisin toivonut teidänkin, miss Cross, olevan läsnä silloin. Juuri sellaisia tulee täällä pidettävien esitelmien olla: silloin tällöin hymyä toisessa suupielessä, vaan kesken kaikkea sanoja, jotka tunkeutuvat sydänjuuriin saakka. Sinä ihan hämmästytit minua, Muir!" naurahti hän. "Mutta mistä ihmeestä sinä aina keksit nuo juttusi?"

"Vanhoja kaikki tyyni!" virkkoi Muir huolettomasti.

"Mitä se tekee? Sinä kerrot ne kuitenkin aina uudella värityksellä", intti Johnson. "Muuten on minulla kerrottavana sinulle muuan hauska juttu. Näyttää siltä kuin mr Lathom — hänen leskensä kävi täällä teidän kanssanne, miss Cross —"

Marion tähysti häntä hämmästyneenä ja virkkoi kiintyneesti:

"Niin, niin!"

"Hän oli oikea kaunopuhuja", jatkoi Raymond Johnson, tietämättä sanojensa merkitystä. "No niin, sinä iltana, jolloin sinä puhuit, Muir, oli täällä muuan mies Greyminsteristä ja häntä ihmetytti muuan seikka vallan tavattomasti. Hän sanoi, että sinä puhuit aivan kuin mr Lathom; ääni oli ihan samanlainen ja myöskin tapa. Eikö se ole kummallista?"

Marion Cross tuijotti David Muiriin, joka oli käynyt kuolon kalpeaksi.

Raymond Johnson vaikeni ja katseli hämmästyneenä heitä kumpaakin. Mitä tämä merkitsi? Äkkiä muisti hän Robert Fenwickin vaatteita sisältäneen laukun, joka oli löydetty Greyminsteriä lähellä olevasta joesta, ja jonka laukun sanomalehdet olivat kertoneet kuuluneen mr Lathomille. Ja nyt punastui Johnson itse. Hän huomasi maininneensa seikoista, jotka herättivät vain ikäviä muistoja.

Marion hillitsi itsensä. Etevinkin näyttelijätär olisi sillä hetkellä kadehtinut hänen kykyään esiintyä aivan toisenlaisena kuin mitä luonto vaati. Raymond Johnsonin sanat olivat kaksinkerroin lisänneet hänen epäluulojaan. Kumpikaan miehistä ei voinut aavistaa, miten hänen täytyi ponnistaa voimiaan voidakseen hieman naurahtaa ja lausua aivan luonnollisesti:

"Ehkä mr Muir muistuttaa mr Lathomia ulkomuodoltaankin?"

"Sitä täytyy teidän kysyä veli Raymondilta, sillä minulle on tämä aivan uutta", virkkoi Muir vaivaloisesti. "Tunsitteko te mr Lathomin, miss Cross?"

"En. Vaan mrs Lathomin olen tuntenut vähän aikaa", vastasi Marion hiljaa.

"Minun täytyy olla kerrassaan ylpeä, sillä mr Lathomiahan pidettiin suurena kaunopuhujana", sanoi Muir ponnistellen.

Hän oli huomannut Marionin silmissä välähdyksen, joka sai hänet levottomaksi. Se oli kuitenkin pian kadonnut, ja tyttö oli jälleen entisen kaltainen. Aavistikohan Marion jotain? Hänen Wistholmaa koskenut kysymyksensä sai Muirin mielestä nyt aivan uuden merkityksen. Hän tunsi, että Marionen tummat, syvät silmät tähystivät häntä tutkivasti silloin kun hän kysyi:

"Ette kai tuntenut mr Lathomia, mr Muir?"

Merkitsiköhän tuo kysymys mitään enempää? Epäiliköhän Marion todellakin jotain? Joka tapauksessa tuijotti tyttö häneen yhä edelleen. Muir ei heti keksinyt sopivaa vastausta.

"Mahdollista on, että olen hänet joskus nähnyt Greyminsterissä; olen ollut siellä", virkkoi hän varovasti. Ja päästäkseen enemmistä kyselyistä sanoi hän äkkiä: "Ei, nyt minun täytyy mennä. Pöydälläni on kokonainen pinkka avaamattomia kirjeitä."

Muir tunsi suurta helpotusta päästyään vapaaksi noiden tummien, syvien silmien katseilta. Vai oli joku sanonut hänen puhetapansa muistuttavan mr Lathomia! Kuinka tämä maailma olikaan pieni sille, joka tahtoi paeta omaa itseään!

Kun Marion oli jättänyt veli Raymondin taukosi hänen teeskentelynsä.

Lathom — aina vaan Lathom, mihin hän kääntyikin. Mitä se merkitsi? Hän oli havainnut, että Raymond Johnsonin sanojen vaikutus oli ollut yhtä suuri David Muiriin kuin häneenkin, ja se seikka oli omiaan suuresti lisäämään hänen epäluulojaan.

"Hartley Lathomhan oli tunnettu mies; ei olisi ollenkaan vaikeata saada hänen valokuvaansa Greyminsteristä", tuumi hän. "Minun täytyy hankkia mr Hartleyn valokuva", päätteli hän lopuksi.

David Muir oli mennyt huoneeseensa jotenkin levottomana. Hän heittäytyi väsyneenä nojatuoliinsa.

Hän muisti Marionin epäilevän katseen. Ja lähemmin ajatellessaan tuli hän vakuutetuksi siitä, että tytön käytöksessä oli jotain epäluonnollista. Vai kuvitteliko hän vain?

Tämä ajatus johti hänen mieleensä erään toisen:

"Minun täytyy hävittää tuo kirje. Olen ollut tuhma, kun en ole tehnyt sitä aikaisemmin." Hän tarkotti Marionen kirjettä, jonka hän oli löytänyt vainajan taskusta.

Hän otti esiin kaikki kirjeensä ja selaili niitä. Ja vähitellen todistivat hänen kasvonsa, että hän hengitti tavallista kiivaammin, ja hänen sormensa vapisivat huomattavasti. Hän koetteli kaikkia taskujaan, kopeloi kaikki paperinsa läpi, ennenkuin hän tuli vakuutetuksi siitä, että se todellakin oli poissa.

"Jumalani!" huudahti David Muir käheästi. "Onkohan tuo nainen jollain käsittämättömällä tavalla saanut sen haltuunsa?"

Hän oli ollut hyvin varomaton säilyttäessään kirjettä taskussaan. Nyt se oli poissa. Olisikohan se voinut joutua Marionen käsiin?

Jos niin oli tapahtunut, mitä hän silloin tekisi?

XIII

Kaksi miestä.

Dick Jardine oli jälleen Greyminsterissä.

Hän oli matkalla kotiinsa, ja hän ratsasti hyvin hiljakseen, sillä hänen hevosensa oli väsynyt. Hän oli ratsastanut kauan ja kovaa, ikäänkuin tahtoakseen paeta niitä katkeria ajatuksia, jotka kiusasivat häntä.

Hän ei ollut tavannut Margotia sen jälkeen, jolloin ikäänkuin varjo oli langennut hänen ylleen. Seuraavana aamuna oli hän saanut sähkösanoman, jossa Margot ilmotti, ettei hän voinut tavata häntä sinä päivänä, sekä että pian saapuisi hänelle kirje.

Myöhemmin aamupäivällä saapuikin Margotilta kirje, jota hän ensi silmäyksellä ei ollenkaan ymmärtänyt, — kirje, missä Margot purki kihlauksen.

"Tuskin tiedän, Dick, miten minun pitäisi kirjoittaa. Sydämeni halkeaa täytyessäni ilmoittaa sinulle, että meidän on mahdotonta mennä naimisiin — aivan mahdotonta. Koskaan en ole rakastanut sinua enemmän kuin nyt, usko se! En milloinkaan ole tuntenut tarvitsevani sinua enemmän kuin nyt, jolloin minun täytyy heittäytyä yksinäisyyteen sekä ymmärtää, että meidän onnemme on loppunut, — vaan emmehän me voi taistella kohtaloa vastaan. Syytä eroomme en vielä voi sinulle ilmottaa, vaan sinä kyllä saat sen tietää myöhemmin. Tänään minulla ei ole oikeutta sitä sanoa. Rakkahin, kaikista elämäni katkerista hetkistä on tämä katkerin. Saadessasi tämän kirjeen olen minä jo lähtenyt Wistholmasta, mutta minä kirjoitan sinulle heti kun saan vapauden ilmoittaa sinulle, mikä on aiheuttanut minut ottamaan tämän askeleen. Älä koeta etsiä minua, Dick. Anna minulle anteeksi, että tuotan sinulle surua; minä kärsin suuresti. —

Margot."

Jardinen ensimäinen ajatus oli lähteä mrs Dringin luo ja pyytää saada tietää Margotin osoite; vaan Margothan oli pyytänyt, ettei hän etsisi häntä. Mitä se merkitsi? Margot rakasti häntä. Ja olihan hän sen nyt tunnustanut kirjeessäänkin. Mutta samalla hän oli sanonut, että heidän oli mahdotonta mennä naimisiin.

Nyt, kolmen päivän kuluttua, oli hän vielä yhtä tietämätön asian laidasta, ja yhtä vähän hän edes arvasi, mikä oli aiheuttanut Margotin mielenmuutoksen.

Kirjoittaessaan Dickille tiesi Margot kyllä, miten kova tuo isku oli hänelle. Hän oli voittanut itselleen rakastamansa naisen vain — menettääkseen hänet.

Dick Jardinen ajatukset olivat katkerat ja hänen kasvonsa kovat hänen ratsastaessaan kesäiltana kotiinsa pitkin Greyminsterin hiljaisia katuja. Mitä taivaan nimessä tämä kaikki mahtoi merkitä? Hartley Lathomhan oli kuollut — mikä este oli nyt siis ilmestynyt? Mutta varmasti oli jotain merkillistä tapahtunut. Ja hän ei saanut tavata Margotia ja kuulla totuutta hänen omasta suustaan, Toista kirjettä hän ei ollut saanut.

Huomaamattaan oli hän ratsastanut sille kadulle, missä oli Hartley Lathomin synkkä, hiljainen talo. Se oli sulettu melkein heti Lathomin kuoleman jälkeen.

Talon piti olla Margotin hallussa kuusi kuukautta. Sen ajan kuluttua aikoi hän myydä huonekalut; kaikki palvelijat olivat lähteneet. Talon ikkunat olivat peitetyt ja portti oli lukittu.

Katu oli aivan autio, lukuunottamatta muuatta yksinäistä miestä, jonka Jardine näki loitolla. Hän näki tuon olennon kulkevan portin ohi, vaan pian kuitenkin kääntyvän ja hyppäävän aidan yli puutarhaan. Jardine hämmästyi. Mitähän miehellä oli siellä tekemistä? Saavuttuaan portin kohdalle pidätti Jardine hevosensa ja katsoi puutarhaan, jonne mies oli hävinnyt.

Nähtävästi oli se joku, joka oli saanut tehtäväkseen silloin tällöin käydä siellä tarkastuksella; ja Jardine ratsasti kotiinsa.

Vaan sinne saavuttuaan palasi tuo mies jälleen hänen mieleensä. Kuka hän lieneekin ollut, niin oli hän ensin kulkenut portin ohi, sitten kääntynyt ja sitten vasta hypännyt aidan yli. Miks'ei se saattanut olla joku vartijakin, — mutta hiukan merkillinen oli hänen käytöksensä.

"Luulenpa, että palaan takaisin ja silmäilen siellä hieman", tuumi hän itsekseen.

Ja kymmenen minuutin kuluttua oli Jardinekin hypännyt aidan yli ja asteli pitkin puutarhan hämärää käytävää.

Hän meni pihan poikki talon toiselle puolelle ja kaikki oli rauhallista. Äkkiä näki hän eräässä akkunassa valonpilkahduksen, joka kuitenkin samassa sammui. Mutta Jardine oli ehtinyt huomata sen miehen kasvonpiirteet, jonka hän oli nähnyt Wistholmassa tuona sumuisena iltana — vieraan, jolla oli arpi poskessa. Mitä hänellä mahtoi olla tekemistä tuolla sisällä?

Ja kun hän muisti miten Margot oli pelästynyt tuota samaa henkilöä, tuli hän tahtomattaan kysyneeksi itseltään: oliko tuolla vieraalla jotain tekemistä heidän puretun kihlauksensa kanssa?

"Minä menen ja puhuttelen häntä!" tuumi Jardine.

Tuskin oli kulunut neljä kuukautta siitä kun hän oli hiipinyt pois tästä talosta, joka nyt oli autio ja hiljainen! David Muir ajatteli sitä hiipiessään sinne nyt jälleen sisään varkaan tavoin, niinkuin hän oli sieltä lähtenytkin, ajatellen, ettei hän koskaan enää sinne palaisi. Niin, tuskin oli kulunut neljä kuukautta — vaan se oli ollut tuntunut hänestä kokonaiselta elinajalta. Neljä kuukautta oli muuttanut hänet niin, että hän nyt voi kulkea tuntemattomana Greyminsterin kaduilla.

Tämän hänen käyntinsä oli puoleksi aiheuttanut halu tyynnyttää kasvavaa pelkoa — pelkoa, joka oli tehdä hänestä raukan, ellei hän rautaisin tahdoin voisi hillitä itseään.

Hän oli hetkeksi joutunut tavattoman pelon valtaan silloin kun hän oli huomannut, että Marion Crossin kirje oli tuntemattomalla tavalla häneltä kadonnut. Sen joka kirjeen oli ottanut täytyi myös tietää sen merkitys.

"Olikohan Marion sen ottanut?" Se oli ollut hänen ensi ajatuksensa.
"Säilyttääkö hän nyt sitä — siten kavalasti saadakseen hänet kiinni?"

Senjälkeen hän kuitenkin hillitsi itsensä ja päätti käydä rauhallisesti vaaraa kohti.

"Jos menisin Greyminsterin kaduille, niin tuskimpa kukaan kääntäisi minuun huomiotaan tai väittäisi nähneensä kummituksen", oli Muir arvellut itsekseen.

Miksipä hän el koettaisi?

Hän ei tahtonut päästä siitä ajatuksesta. Jos hän todellakin voisi tuntemattomana samoilla pitkin Greyminsterin katuja, niin voisi hän aivan varmaan olla aivan rauhallinen siitä, ettei kukaan koskaan saattaisi sälyyttää hänen niskoilleen Hartley Lathomin syntejä. Katsellessaan kuvastimessa parrottuneita kasvojaan, varmistui hän yhä enemmän siitä, että häntä oli mahdotonta tuntea.

Vaan tämä ei ollut ainoa syy aiheuttamaan hänet lähtemään Greyminsteriin. Jo kauan aikaa oli hän tuntenut tavatonta kaipuuta vielä kerran nähdä se paikka, missä hän oli viettänyt elämänsä onnellisimman ajan.

Junan pysähtyessä Greyminsteriin ja hänen astuessaan asemasillalle oli pelko jäytää hänet. Hän tunsi tavattoman halun syöksyä takaisin junaan ja antaa sen viedä hänet pois, minne tahansa.

"Ei, minä en saa antaa heikkoudelleni valtaa", ajatteli hän, hyvin tietäen, mitä suuri pelko voi matkaansaattaa; Muir tiesi, että jos hän nyt horjuisi, ei hän enää koskaan voisi luottaa itseensä.

Astuessaan ulos asemalta näki hän erään kantajan sekä erään asemamiehen, jotka molemmat hän hyvin tunsi, vaan kumpikin katsoi häneen tavalla, mikä osoitti heidän pitävän häntä aivan vieraana. Muir pakotti itsensä kulkemaan pääkatuja pitkin, vaikka pelko tahtoi ajaa häntä sivukaduille. Vähitellen hän rauhoittui ja hänen rohkeutensa kasvoi. Pari kertaa tuntui hänestä kuin jokunen hänen entinen ystävänsä olisi tuijottanut häneen ikäänkuin tämä olisi huomannut hänessä jotain tutunomaista; vaan koko Greyminsterihän tiesi, että Hartley Lathom oli kuollut.

Hämärän saavuttua meni hän sen talon luo, missä Margot ja hän olivat asuneet. Hän tunsi sanomatonta kaipuuta nähdä se vielä kerran. Hän kyllä tiesi, että portti oli lukittu. Marion oli maininnut, että kaikki ovet olivat kiinni, ja että palvelijat olivat lähteneet.

"Kunpa minä jollain tavoin pääsisin sisään!" tuumi Muir itsekseen.

Hän tahtoi nähdä nuo tutut huoneet ja hän tahtoi ottaa sieltä mukaansa erään esineen, muiston — Margotin valokuvan.

Hän pysähtyi Ja katsoi ympärilleen. Ketään ei kuulunut olevan lähettyvillä.

Seurauksia ajattelematta rohkaisi Muir itsensä. Hän pääsi sisään taloon eräästä ikkunasta, jonka luukut hän sai kynäveitsellään auki.

Hän meni suureen eteiseen ja sieltä toisen huoneen läpi toiseen, uskaltamatta sytyttää sähköä, vaikkakin ikkunaverhot olivat alhaalla. Jokaisen huoneen kynnyksellä raapaisi hän tulta tulitikulla. Yhtä huonetta hän kuitenkin väisti; tuossa hiljaisessa pimeydessä palasivat kamalat muistot hänen sieluunsa.

"Nyt en mene enää kauemma. Minä otan Margotin kuvan ja lähden", ajatteli hän ja pysähtyi.

Muir kääntyi palatakseen jälleen alas. Tuntui kamalalta tuo vallitseva hiljaisuus tässä talossa, missä Robert Fenwick oli kuollut. Äkkiä puhalsi hän kynttilän sammuksiin; hän huomasi seisovansa vastapäätä erästä avoimeksi jäänyttä ikkunaa. Pimeässä hapuili hän arkihuoneeseen.

Margotin hopeapuitteinen valokuva, joka oli ollut muurin otsalla, oli poissa, kaikki hopea- ja porsliini-esineet olivat kadoksissa; ne oli kai viety muualle. Muir raapaisi tulta toisella tikulla toisensa perään, ja lopuksi hän löysi erään Margotin valokuvan. Silmänräpäyksen ajan seisoi hän hiljaa, lumottuna, ja katseli kuvaa tulitikun loisteessa. Vaan äkkiä hän havahti, tulitikku sammui Ja hän jäi pimeään.

Hän oli kuullut askeleita, hän tiesi jonkun seisovan kynnyksellä, vaikkei hän voinut häntä nähdä.

"Kuka täällä on?" kysyi hän ääneensä.

Vastaukseksi raapaistiin tulitikkua, valo leimahti, ja kaksi miestä seisoi vastakkain, tuijottaen terävästi toinen toisiinsa.

"Jardine!" huudahti Muir tahtomattaan, heti säikähtäen, sillä kuinka
David Muir tuntisi Jardinen.

Jardine katsoi häntä terävästi ja tutkivasta Hänkin oli hiipinyt sisään avatusta ikkunasta ja seurannut tuota toista huoneesta huoneeseen ja oli seisonut kynnyksellä koko ajan, kun vieras etsi Margotin kuvaa. Ja jälleen tuli Jardinen mieleen muuan kuollut mies — tällä kertaa entistä selvemmin.

Kuka oli hän, joka harhaili ympäri tässä kuolleessa talossa, ja millä tavoin hän oli tekemisissä Margotin kohtalon kanssa? Tähän kysymykseen oli Jardine nyt yhtäkkiä saavinaan vastauksen, kuullessaan huudettavan nimeään.

Jardine hengähti syvään. Tulitikku sammui, vaan vapisevin käsin kopeloi hän sähkönappia, löysikin sen ja äkkiä leimahti huone valoiseksi. Silmänräpäyksen ajan seisoivat molemmat hiljaa ja tuijottivat toinen toisiinsa. Senjälkeen meni Jardine hitaasti huoneen poikki, laski molemmat kätensä vieraan olkapäille ja tuijotti häntä edelleenkin tutkivasti kasvoihin.

"Te — miten se on mahdollista, en tiedä — mutta te olette Hartley
Lathom!" lausui hän.

Henkilön piirteet ja ääni olivat varmistuttaneet Jardinea arvelussaan, ja kirkkaassa sähkövalaistuksessa tiesi hän nyt varmaan olevansa oikeassa. Kasvot olivat muuttuneet; parta, viikset ja suuri arpi saivat hänet näyttämään aivan toiselta; tukka oli harmaa. Mutta silmät ja ääni olivat Lathomin. Niin tavattoman merkillistä kuin se olikin — se oli sittenkin Hartley Lathom.

Lathom siis eli! Nyt ymmärsi Jardine Margotin menettelyn.

Lathom oli kai kirjoittanut Margotille intohimoisen kirjeen. Nyt
Jardine käsitti.

Hän irrotti kätensä hänestä ja lausui uudelleen:

"Te olette Hartley Lathom!"

Hän se oli, hän, jonka koko Greyminster luuli kuolleeksi! Mitä tämä merkitsi? Hän oli löytänyt kuolleeksi mainitun miehen tämän omassa talossa, hän voi todeta sen olevan Lathomin — ja Lathomia oli pidetty vainajana.

"Te — te olette hullu!" kuiskasi vieras käheästi.

"Teidän on turhaa kieltää!" virkkoi Jardine. "Ellette te ole Lathom, niin miksikä tulitte Wistholmaan ja tähystitte sisään valkoisen talon ikkunasta — tai miksi olette täällä?" Ei vastausta. "Ja jos te olette Hartley Lathom, joka te varmasti olette, niin kuka haudattiin teidän sijastanne?"

Ei vieläkään vastausta. Ainoastaan suuri arpi loisti punaisena kalman kalpealla iholla.

Silloin kysyi Dick Jardine äkisti:

"Sanokaa, oliko hän — Robert Fenwick?"

Jardine näki vieraan huulilla lausumattoman vastauksen, ja hän alkoi tuntea tavatonta inhoa. Kysymyksessä ei siis ollut ollutkaan itsemurha — kamalampi teko oli tapahtunut. Margotin mies oli —

Samassa päästi Lathom tukahutetun huudon, ja samassa silmänräpäyksessä oli huone pimeä.

"Jardine! Kuulkaa! Ettekö kuule?"

Jardine oli ehtinyt kuulla: raskaat askeleet lähenivät.

Vaivoin hoippuroi vapiseva mies ikkunan luo, vetäsi verhon syrjään ja katsoi ulos pimeään puutarhaan.

"Jardine, se on poliisi!" sanoi hän tuskallisesti. "Hän on huomannut valon, ja Jos hän löytää minut täältä ja tuntee minut… Jardine, teidän tulee pelastaa minut… Margotin tähden."

"Te siis myönnätte olevanne Lathom?" virkkoi Jardine rauhallisesti. "Vaan kun valo kerran on sytytetty, on tyhmyyttä sammuttaa se. Parasta on sytyttää se jälleen."

Samassa kolkutettiin porttia kovasti.

Jardine väänsi jälleen sähkön palamaan sekä huomasi samalla lattialla jonkun esineen. Se oli Margotin valokuva.

Jardinesta oli koko tapahtuma tuntunut kuin unennäöltä. Lathom seisoi kalman kalpeana; hän oli jo aikaisemmin tullut liikutetuksi niistä muistoista, jotka palasivat hänen mieleensä astuessaan tämän talon kynnyksen yli, ja nyt kun Jardine hänet yllätti, murtui hän kokonaan. Jardinen ilmestyminen, Jardinen syytös sekä viimeksi kolkutukset portille saivat Lathomin sokeaan raivoon, mikä aiheutti, että Jardine alkoi tuntea sääliä häntä kohtaan, häntä, joka tänä iltana ihmeen tavoin oli ilmaantunut hänen elämäänsä pitkittääkseen sitä vääryyttä, jota hän aikaisemmin oli hänelle, Jardinelle, tehnyt sekä ollakseen edelleen hänen ja hänen onnensa välissä.

"Odottakaa täällä niin kauan kuin minä käyn portilla — ei ole mitään syytä olla levoton", virkkoi Jardine. "Voitte luottaa minuun", lisäsi hän. "Ken kerran on kuollut ei enää saa herätä eloon, varsinkin kun hän tuottaisi lisää surua ja häpeätä — eräälle naiselle."

Jardine ymmärsi nyt, kuka oli ollut se kuollut mies, ja miten hän oli kuollut. Vaan Margotin vuoksi oli Lathomia suojeltava. Hän meni nopeasti eteiseen ja sytytti valon.

"Kuka siellä on ja mitä te tahdotte? Täällä ei asu ketään", sanoi hän ja aukasi portin. "Jaha, tekö se olettekin, Lomax!" lisäsi hän ikäänkuin hämmästyen, nähdessään poliisikonstaapelin.

"Vai niin, te mr Jardine", virkkoi konstaapeli.

Jardine nauroi.

"Ettehän vaan luullut minua varkaaksi?" lisäsi hän huolettomasti. Mrs
Lathom on pyytänyt minua tarkastamaan, että täällä kaikki on kunnossa.
Te, luullakseni, huomasitte valon?"

"Niin tein, sir; ja arvelin, että on parasta käydä katsomassa. On hiukan varomatonta jättää talo näin yksikseen; senvuoksi me olemme saaneet määräyksen pitää tätä silmällä."

"Se on aivan oikein. Mrs Lathom tulee iloiseksi kuullessaan siitä. Minunkin mielestäni ei ole viisasta jättää rakennusta näin asumattomaksi."

"Hyvää yötä, sir."

Konstaapeli lähti. Jardine lukitsi oven ja palasi takaisin sisälle. Hän huomasi, ettei Margotin valokuva ollut enää lattialla.

"Oli ajattelematonta kuolleen miehen palata tänne", virkkoi hän kuivasti. "Olisitte ehkä tullut pakotetuksi antamaan joltakin vähemmän miellyttäviä selityksiä. Minä teidän sijassanne pysyisin vastedes poissa Greyminsteristä — Margotin tähden. Ja eräänä iltana te olitte myös Wistholmassa. Luullakseni olitte te siihen saakka pitänyt Margotia siinä uskossa, että olitte kuollut."

"En ollut kirjoittanut hänelle sen illan jälkeen, jolloin lähdin Greyminsteristä", sanoi toinen hiljaa. Hän saattoi puhua ainoastaan vaivoin. "Ja minä olin sanonut kirjoittavani hänelle muutaman viikon kuluttua, jos eläisin. Vaan sittemmin tunsin, että oli väärin vaieta."

Se muka oli väärin tehty! "Oletteko te sitten koskaan tehnyt häntä kohtaan mitään oikein?" huudahti Jardine katkerasti. "Muutamia vuosia takaperin rakasti hän minua; silloin tulitte te väliin kirottuine valheinenne. Te tahdoitte voittaa hänet itsellenne, ettekä te keksinyt muuta keinoa kuin valhetella."

"Se on totta. Minä valhettelin. Minä ansaitsen teidän halveksumisenne ", lausui Hartley Lathom puoliääneen. "Mikään ei voi saada tekemättömäksi sitä pahaa, mitä minä olen matkaansaattanut. Jospa minä sinä iltana todellakin olisin kuollut — Margotin tähden ja itseni tähden!" Hänen sanoissaan ilmeni ääretön epätoivo, joka herätti Jardinessa ihmeellistä säälintunnetta häntä kohtaan.

"Minä en halveksi teitä; — Se on nyt liian myöhäistä," lausui Jardine hiljaa. "Ja Margotin vuoksi minä toivon, ettei totuus, minkä minä näin sattumalta tulin tietämään, koskaan tulisi ilmi. Entä te itse — missä te asutte? Miksi kutsutte itseänne?"

Toinen epäili hetkisen, Sitten hän kuitenkin sanoi:

"David Muiriksi."

"David Muir!" Kuullessaan tuon tutun nimen katsoi hän sanojaan hämmästyneenä ja epäillen. Hän muisti, miten innostuneesti Margot oli kertonut hänelle eräästä David Muirista, jota hän kyllä ei ollut nähnyt, vaan jonka työskentely köyhien ja kärsivien hyväksi oli yleisesti tunnettu. "Te — te! Vaan ettehän tarkota sitä David Muiria, joka asuu Laupiaan samarialaisen suojakodissa?"

Se tuntui hänestä niin kummalliselta, mahdottomalta.

"Minä olen David Muir Laupiaan samarialaisen suojakodista", kuiskasi Hartley Lathom. Hän vaikeni. Senjälkeen teki hän tahdottoman liikkeen Jardinea kohti, ja hänen silmistään loisti totinen varmuus. "Uskokaa minua — voi, uskokaa minua", huudahti hän. "Minä en ole valhettelija siellä — vaikka olinkin sitä entisessä elämässäni. Jumalan nimessä, minä en enää ole valhettelija!

"Meidän on parasta mennä ulos yhdessä", virkkoi Jardine. "Jos lähtisimme täältä erikseen, voisi se herättää ihmettelyä."

He menivät hiljaa puutarhan kautta kadulle. Heti ensi kadunkulmassa seisoi se poliisi, joka oli kolkuttanut ovelle. Hän huomasi nuo molemmat miehet, kun he lyhyesti sanoivat toisilleen jäähyväiset ja läksivät kumpikin taholleen. He kaksi eivät enää koskaan näkisi toisiaan. Jardine seisahtui ja katseli hetken sitä tummaa olentoa, joka vähitellen katosi; senjälkeen hän kääntyi ja lähti, ainoana seuranaan katkerat ajatuksensa.

"Margot, älä jumalan nimessä ole ilmottamatta minulle sitä estettä, josta mainitsit. Minä en usko, että on tai voi olla olemassa mitään estettä", oli hän kirjoittanut Margotille.

Margot ei ollut hänelle vielä vastannut, vaan tänä iltana oli hän kuitenkin saanut vastauksen.

David Muir meni rautatienasemalle ja odotteli junan lähtöä. Hän nousi Lontoon junaan raskain, katkerin mielin. Mikä mielettömyys olikaan ollut mennä tuohon taloon. Jardine tiesi nyt siis hänen salaisuutensa.

Juuri kun veturi vihelsi ryntäsi junaan vielä joku. Muir näki vilaukselta hänen kasvonsa. Se oli Marion Cross. Mitä hän oli tehnyt Greyminsterissä? Hän oli iloinen, ettei Marion huomannut häntä.

Tunne ennakolta säädetystä kohtalosta valtasi Muirin mielen. Hän ei voinut häivyttää aavistustaan, että kohta kaikki oli lopussa. Joku, ehkä juuri Marion, oli löytänyt tuon kirjeen; Jardine oli tuntenut hänet, myös toiset voivat tuntea hänet. Loppu oli lähellä. Hän tiesi sen.

Päämaalissa odotti hän niin kauan kun Marion oli lähtenyt. Sitten meni hän suojakotiin, tuumien, olikohan Marionin käynti Greyminsterissä jollain tavoin tekemisissä, kirjeen kanssa, joka häneltä niin salaperäisellä tavalla oli kadonnut.

Suojakodissa tapasi hän Raymond Johnsonin.

"Minä olen levoton johtajan tähden, Muir", virkkoi Johnson. "Hänen ovensa on ollut lukittuna koko päivän. Minä luulen, että hän on sairas."

Tavallisissa oloissa olisivat nuo sanat saattaneet Muirin heti lähtemään johtajan luo, vaan nyt oli toivottomuus tehnyt hänet täysin välinpitämättömäksi.

"Hyödytöntä taistelua, toivotonta pyrkimystä!"

Nämä sanat, jotka hän äskettäin oli lukenut eräästä kirjeestä, tuntuivat nyt soveltuvan häneen itseensä. Sellaista olivat olleet hänen viimeiset vuotensa.

"Hyödytöntä taistelua, toivotonta pyrkimystä!"

"Eiköhän olisi parasta mennä johtajan luo," ehdotti Johnson.

"Jos hän olisi sairas, niin soittaisi hän", vastasi Muir.

Hän tunsi nyt lyövänsä laimin velvollisuutensa.

Johnson näytti hieman pettyneeltä. Sitten hän sanoi:

"Olin unohtaa erään asian. Muuan nainen kysyi sinua iltapäivällä. Hän oli mrs Margot Lathom. Hän sanoi viipyvänsä Lontoossa muutaman päivän ja tulevansa tänne uudelleen huomenaamulla."

XIV

Kaksi naista.

Kello löi yksitoista seuraavana kirkkaana, aurinkoisena aamupäivänä, kun David Muir huoneensa akkunasta näki hoikan, mustiinpuetun olennon tulevan sisään suojakodin portista. Enemmän kuin tunnin ajan oli hän tähyillyt sinnepäin, kuumeentapaisesti odotellen.

Raymond Johnsonin eilisiltainen tieto, että mrs Lathom oli ollut siellä häntä hakemassa, kummastutti Muiria tavattomasti.

Miten oli Margot saanut tietää hänen olevan suojakodin David Muir? Hän ei ollut kirjeessään lainkaan viitannut siihen. Vaan hänen oli täytynyt jollain tavoin saada se tietoonsa; miksi hän muutoin saapuisi häntä tapaamaan. Nyt juuri asteli Margot pihamaan yli tullakseen hänen luokseen. Nähdä siis hänet jälleen neljän kuukauden kuluttua. Muir näki hänen lähenemistään lähenevän, ja hänestä tuntui, niinkuin joku olisi kuristanut häntä kurkusta. Siitä saakka kun hän Johnsonilta oli kuullut Margotin tulosta oli hän palavasti odottanut tätä hetkeä, vaan nyt kun se koitti, pelotti häntä. Hän muisti, miten hän ja Margot olivat eronneet.

Minkätähden saapui Margot nyt häntä tapaamaan? Ei suinkaan senvuoksi, että hän rakasti Hartleytä. Margot oli kyllä hänen vaimonsa, vaan minkään lemmen ajamana ei tämä voinut pyrkiä hänen luokseen.

Margot oli luonnollisesti surupuvussa, vaan Hartleyn silmissä oli hän valkoisiin puettu, ja hän seisoi hänen kanssaan kukilla koristetun alttarin edessä. Hän oli vieläkin kuulevinänsä sanat:… rakastaa ja kunniassa pitää… myötä- ja vastoinkäymisessä…

Se oli tapahtunut kolmisen vuotta sitten.

"Margot — Margot!" kuiskasi hän hiljaa.

Nyt oli tuo tyttömäinen olento ehtinyt jo hänen ovelleen, joka oli auki pihamaalle päin. Margot näytti tietävän, missä suojakodin sihteeri oli tavattavissa; Raymond Johnson oli sen nähtävästi ilmottanut hänelle. Margot pysähtyi ja hänen katseensa osui kirjoituspöydän ääressä istuvaan mieheen. Margot kävi kalman kalpeaksi.

Ensin ei David Muir voinut lausua sanaakaan. Liikutus esti häntä puhumasta. Hän näki Margotin katselevan häntä tutkivasti, ikäänkuin hänen kasvojensa muutos olisi kummastuttanut häntä — ikäänkuin hän olisi noiden kärsivien, tuskaantuneiden piirteiden alta etsinyt jotain vilausta hänestä, joka oli hänen miehensä.

Vallitsi hetken hiljaisuus.

"Etkö tahdo tulla sisään?" kysyi David Muir tuskin kuuluvasti.

Margot astui kynnyksen yli, katse vielä edelleenkin häneen kiinnitettynä.

"Hartley!" huudahti hän viimein. "Sinä olet Hartley!"

Ja Margot tunsi, että vaikkakin hän oli pitänyt mahdollisena, että David Muir voisi olla Hartley Lathom, ei hän kuitenkaan ollut voinut sitä täydellisesti uskoa.

"Sinun on kai vaikeata uskoa tätä kaikkea", sanoi Muir ponnistetusti ja koetti hymyillä.

"Minä… minä olen niin iloinen… niin iloinen!" kuiskasi Margot.

Kyynelet tukahuttivat hänen äänensä. Hän seisoi poiskäännetyin kasvoin erääseen tuoliin nojaten ja koetti hallita itseään; hänen huulensa vapisivat niin, ettei hän voinut puhua.

Hartley Lathom oli siis tuo tuntematon David Muir, jonka sankarityötä ja työskentelyä kurjien ja kovaosaisten hyväksi hän oli ihaillut.

Tuon viimeisen kauhistuttavan yön jälkeen oli hän pitänyt Hartley Lathomia miehenä, joka ei voinut muuta kuin vaipua yhä syvemmälle ja syvemmälle. Vaan nyt hän häpesi. Miksi hän oli ollut niin valmis uskomaan vain pahaa ja unohtamaan sen, mikä Hartleyssä oli hyvää?

Hänen kolme päivää sitten lähettämänsä kirje oli suuresti liikuttanut Margotia. Häntä ei ollut liikuttanut ainoastaan se nöyryys ja itsekieltämys, jotka kirjeessä ilmenivät, vaan hän oli myöskin tullut huomaamaan, että hän ajatuksissaan oli tehnyt vääryyttä Hartleytä kohtaan. Ja nyt sai hän vain uusia omantunnonvaivoja. Siihen kamalaan tapaukseen, joka oli särkenyt heidän yhteiselämänsä, ei Margotikaan ollut syytön.

Vaitiolon aikana katseli David Muir niitä kalpeita, surullisia kasvoja, jotka hänestä olivat kauneimmat maailmassa.

"Miksi et kirjoittanut aikaisemmin?" huudahti Margot vihdoin ja kääntyi häneen päin. "Oliko oikein tehty pitää minua tietämättömyydessä?"

"Ei, oikein ei ollut pitää sinua siinä uskossa, että olisit vapaa virkkoi Muir hiljaa.

"En tarkota sitä!" lausui Margot kärsimättömästi. "Vaan miksi et ilmottanut minulle mitään uudesta elämästäsi ja nykyisestä työalastasi, vaan annoit minun luulla pahinta? Minulla olisi todellakin ollut oikeus tietää, ettet sinä tuona viimeisenä yönä Greyminsterissä ollut oikea Hartley. Jos sen olisin tiennyt, olisin keveämmin kantanut taakkaani."

"Sanoinhan kirjeessäni, Margot", virkkoi hän hiljaa, "että minä häpesin pyrkiä sinun luoksesi enää sen vääryyden jälkeen, mitä olin sinua kohtaan tehnyt. Minä tunsin menettäneeni pienen paikkani sinun sydämessäsi."

Margotia vapisutti. Hän muisti, miten hän tuona hirmuyönä oli väistänyt Hartleyn kosketusta, miten hän ei ollut voinut sanoa hänelle edes kunnollisia jäähyväisiä, — ja kuitenkin oli hän, Margot, Dick Jardinen luota palattuaan valhetellut hänelle! Kuinka hän niinollen olikaan voinut tuomita Hartleytä?

"Minä olen aina katunut sitä", kuiskasi Margot, "että minä annoin sinun lähteä lausumatta sinulle yhtään sanaa. Minä kadun sitä katkerasti."

"Jumala varjelkoon minua tuomitsemasta sinua", sanoi Muir nopeasti. "Enhän minä voinut mitään toivoakaan. Minun vilppini sinua kohtaan — ja kauhuni tuon toisen rikokseni johdosta — ne olivat omiansa muodostamaan välillemme sellaisen muurin, jonka yli sinun oli mahdotonta päästä. Sinä et saa moittia itseäsi, Margot. — Saatuani tietää, ettei minulla koskaan ollut sinun sydämessäsi ensi sijaa ja mitä inhoa sinä minua kohtaan tunsit — ja että minä olin tullut sinun onnesi tielle — silloin en enää voinut lähestyä sinua."

Muir katsoi miettiväisenä häneen.

Margot ei ollut koskaan ennen tuntenut sellaista myötätuntoa kuin nyt. Hän ei ollut rakastanut Lathomia niinkuin Jardinea; Hartleyn ja hänen välillä oli ollut olemassa vain jonkunlainen toveruussuhde. Hänen ystävyytensä ja kunnioituksensa miestään kohtaan olivat jaksaneet tyydyttää häntä siksi kuin miehen rikos oli herättänyt hänessä tulisen vihamielisyyden, joka kuoletti hänessä kaikki paremmat tunteet.

Vaan nyt oli viha kadonnut niinkuin ei sitä koskaan olisi ollutkaan, ja siinä hehkussa, jonka hän jo luuli täysin sammuneen, oli vielä kipeniä, jotka sytyttivät myötätunnon; ja sitäpaitsi tunsi hän ylpeyttäkin sen johdosta, että hänen miehensä oli niin jalosti voittanut huonomman itsensä.

"Nyt minä ymmärrän!" kuiskasi hän tavotellen. "Vaan minä en käsittänyt vielä silloin, sillä minä olin katkera ja valmis uskomaan vain pahaa, että kaiken rikollisuuden ja vääryyden alla piili toinen Hartley, se todellinen Hartley, joka on osottanut olevansa mies. Oh, minä olen niin iloinen, niin ylpeä ja iloinen!"

"Kiitos noista sanoistasi, Margot!"

Hartley oli puhunut rauhallisesti, melkein iloisesti, sillä hän jaksoi ihmeteltävästi hillitä itseään. Nyt tarttui hän tulisesti Margotin molempiin käsiin. Hänellä oli niin paljon vanhoja rakkaita muistoja.

"Voi, rakkahin, rakkahin!" huudahti hän. "Miten ihanaa onkaan tietää, että sinä olet antanut minulle anteeksi. Kunpa omantunnonvaivat voisivatkin saattaa tehdyt tekemättömiksi. Kunpa voisinkin sovittaa kaikki rikokseni. Ja kunpa sinä rakastaisit minua!"

Hän päästi Margotin kädet. Margotin kasvot olivat poiskäännetyt.

"Sinä olet keventänyt minun taakkaani. Ainakin olet sinä poistanut katkeruuden. Ja sinun tulee jatkaa niinkuin olet alottanut, sinun täytyy urheasti työskennellä."

David Muir ajatteli, että tuskinpa hän enää saisi työtään jatkaa. Hän ajatteli Marionia, joka vakoili häntä, ja jolla jo ehkä oli selvillä kaikki. Vaan Margotille ei hän kuitenkaan tahtonut siitä kertoa.

”Sinun sanasi, sinun olentosi ja sinun äänesi ovat nyt jälleen antaneet minulle uutta rohkeutta", lausui David Muir. Ja kun sinä poistut, muistan minä aina tätä hetkeä se on oleva auringonsäde minun yksinäisellä tielläni." Hän vaikeni, vaan hetken kuluttua hän huudahti vihlovan tuskallisesti: "Jumalani, jumalani, miten minä olen yksin!"

Mutta siinä samassa pelästyi hän omaa heikkouttaan.

"Hartley."

Margotin äänessä oli innokas sointu, ja hänen silmänsä loistivat. Tuntui ikäänkuin joku olisi kuiskannut jotain hänen korvaansa. Hartley koetti yksinäisenä etsiä sovitusta; vaan hän, hänen vaimonsa ei tehnyt mitään sovituksen saavuttamiseksi. Ja kuitenkin oli hänkin rikkonut. Vaikkakaan Margot ei häntä rakastanut — hän rakasti toista henkilöä — oli Hartley kuitenkin hänen miehensä.

"Hartley", virkkoi hän, "autanko minä sinua kestämään yksinäisyyttä?"

David Muir katsoi kummastuneena häneen.

"Margot! Mitä sinä tarkotat?" huudahti hän liikutettuna.

"Sinä mainitsit kirjeessäsi, että jos sinä tietäisit minun rakastavan sinua, niin ehkä me vielä voisimme yhtyä vastaisuudessa. Vaan niinkun nytkin on, on minun velvollisuuteni astua sinun rinnallesi tukemaan sinua ja koettaa yhdessä sinun kanssasi sovittaa menneisyyttä. Se ei tietysti voisi tapahtua Englannissa, vaan jossain kaukaisessa, vieraassa maassa, missä ei kukaan meitä tuntisi — siellä voisimme me jälleen alottaa yhteiselämän."

Margot puhui rauhallisesti ja rohkeasti, vaan samalla hän ajatteli erästä toista miestä, jonka kanssa hän oli toivonut saada jakaa elämänsä; hän ei puhunut sydämensä sisimmästä. Mutta velvollisuus on sydämen halua suurempi; ja hänen mielestään oli hänen velvollisuutensa seurata miestään. Olihan hän kerran luvannut jakaa Hartleyn kanssa surut ja murheet niin myötä-kuin vastoinkäymisessä; kuinka hän siis voisi nyt, kun Hartley taisteli yksinäisyydessä, jättää hänet oman onnensa varaan; kuinka voisi hän rikkoa pyhän lupauksensa.

"Hartley, minä tahdon täyttää velvollisuuteni."

David Muirin silmät loistivat, ja hän teki liikkeen ikäänkuin lähetäkseen Margotia; vaan äkkiä painuivat hänen kohotetut käsivartensa.

"Ei", lausui David Muir, "se on ajattelematonta. Minä en ota vastaan sinun uhriasi."

Kuultuaan Margotin odottamattomat sanat ja ajateltuaan, miten paljon ne merkitsivät, voitti houkutus hänet silmänräpäykseksi. Se oli niin houkuttelevaa, niin houkuttelevaa! Siinä seisoi Margot hänen edessään nuorena, kukoistavan kauniina, se Margot, jota hän rakasti ja kaipasi.

"Ei." David Muirin ääni oli hillitty ja rauhallinen. "Armaani, minä kiitän sinua! Minä olen sinulle hyvin, hyvin kiitollinen! Mutta se on mahdotonta — mahdotonta! Minun työalani on täällä. Ja sitäpaitsi — se aika on jo ohi, jolloin minä voin tehdä sinut onnelliseksi — tai edes tyytyväiseksi. Voi, minä tiedän, tiedän. Minulla ei ole oikeutta käyttää hyväkseni sinun ylevämielisyyttäsi, enkä minä tahdokaan sitä tehdä. Se on minun viimeinen sanani. Mutta vielä kerran: minä kiitän sinua, rakkahani, täydestä sydämestäni minä sinua kiitän."

* * * * *

Ja nyt oli Margot poissa ja hän oli yksinään; vaan ilmassa oli jälellä hieno, leijaileva tuoksu.

David Muir istui kirjoituspöytänsä ääressä pää käsien varassa ja kostein silmin muistellen Margotin jokaista sanaa, jokaista kasvojen elettä.

Ja nyt hän oli poissa ja Muir oli jälleen yksin.

"Vaan hän oli halukas siihen, että me jälleen yhtyisimme!" kuiskasi hän hiljaa, ja hänen silmissään paloi ihmeellinen loiste. "Hän tahtoi uhrautua minun tähteni — hän olisi jälleen ottanut minut! Miten se tuntuikaan kummalliselta!" David Muir tunsi, että hän olisi noiden Margotin sanojen tähden voinut ryömiä polvillaan ja suudella hänen hameensa helmoja.

Hän kohotti päätään ja kääntyi äkkiä, sillä hän kuuli kiivaan ovenavauksen; mietteisiinsä vaipuneena ei hän ollut kuullut naputusta. Siinä samassa seisoi Marion Cross hänen edessään. David Muir nousi ja hänen vanhat epäluulonsa heräsivät uudelleen. Marion oli viime päivinä ollut niin kummallinen. Nyt leimusi hänen silmistään vihan liekki.

Saapuessaan suojakotiin oli Marion nähnyt mrs Lathomin tulevan sieltä, vaan Marion oli väistänyt häntä, ikäänkuin hänen vihansa David Muiria kohtaan olisi muuttanut hänen käytöksensä mrs Lathominkin suhteen.

Tervehdittyään Muiria lyhyesti lausui Marion äkisti:

"Vai niin, vai oli mrs Lathom täällä! Minä näin hänet äsken."

"Hän oli täällä", myönsi Muir hieman kummastuneena.

"Te ette kai tuntenut häntä? Muir ei vastannut. Hän ymmärsi, että tuon melkein epäkohteliaan kysymyksen takana piili jotain salaperääistä.

"Kuinka te molemmat olettekin käyttäneet hyväksenne minun herkkäuskoisuuttani!" huudahti Marion — te ja mrs Lathom! Ja hän kun on teeskennellyt, ettei hän muka olisi nähnyt teitä koskaan ennen!

"Mrs Lathom ei ole tietänyt, että David Muir oli henkilö, jonka hän tunsi", lausui Muir rauhallisesti. "Ja minä puolestani en ole katsonut tarpeelliseksi ilmottaa teille, että olen ennen tuntenut mrs Lathomin."

Hänen äänensä oli tyven ja rauhallinen, vaan hän kyllä tiesi, mitä oli tapahtunut. Tuo nainen oli saanut selville totuuden. Mikä kohtalon kirous se olikaan, että tämä kaikki oli tapahtunut juuri nyt, kun hän Margotin käynnin johdosta tunsi niin suurta iloa.

Nähtyään Marionin Greyminsterin asemalla oli hän tuntenut, että loppu oli nyt lähellä. Ja sen hän totesi nytkin Marionin leimuavista silmistä, jotka ennen olivat olleet niin ystävälliset. Niissä hehkui nyt samanlainen tuli kuin silloinkin, kun hän oli vannonut, ettei hän antaisi itselleen rauhaa ennenkuin hän löytäisi Fenwickin murhaajan.

"Eikö mrs Lathom tietänyt?" virkkoi hän epäluuloisesti.

"Ei, mrs Lathom ei tietänyt. Ja kuten sanoin, oli minun tarpeetonta kertoa teille, että olin tuntenut mrs Lathomin ennen."

Hänen kylmät, rauhalliset sanansa ihmetyttivät Marionia aluksi. Sitten huudahti hän tulisesti:

"Niin, teillä lienee ollut painavat syyt olla sitä, samoin kuin paljoa muutakin, kertomatta minulle. Voi, miten te olette pettäneet minua teennäisellä ystävyydellänne — te ja hän! Ja minä kun pidin hänestä niin paljon!" Marion nyyhkytti.

"Minun ystävällisyyteni ei koskaan ole ollut teennäistä," virkkoi Muir levollisesti.

Marion hengitti kiivaasti ja hänen silmänsä kipenöitsivät.

"Ja sen te uskallatte sanoa minulle — te! Te koetitte voittaa minun myötätuntoni itseänne kohtaan — pettääksenne minut", huusi Marion. "Kuinka te olette kehdannut?"

"Minun ystävyyteni ja myötätuntoni teitä kohtaan on aina ollut syvä ja totinen", vastasi David Muir. "En ole ollut mikään petturi."

Äkkiä tempasi Marion taskustaan esiin erään valokuvan ja piti sitä Muirin silmien edessä. Vaan David Muir ei hiiskahtanutkaan. Hän oli varma siitä, että Marion tiesi totuuden.

"Tämä on Hartley Lathomin valokuva", sanoi Marion, "hänen, jonka luona Robert Fenwick oli ollut sinä yönä, jolloin hän katosi. Tunnetteko te tätä?" kysyi hän.

"Te olette nähtävästi hankkinut sen eilen Greyminsteristä. Se on hyvin
Lathomin näköinen."

"Kuinka te tiedätte minun eilen olleen Greyminsterissä?"

Muir kohautti olkapäitään.

"Minä näin teidän nousevan junaan siellä. Minäkin olin sattumalta siellä."

"Ja minä kun olen luullut, ettette te koskaan uskaltaisi näyttäytyä Greyminsterissä", lausui Marion tarkottavasti. Vaan samalla tunsi hän rohkeutensa pettävän tuon levollisen, järkähtämättömän miehen edessä.

"Jos partanne olisi poissa, muistuttaisi tämä kuva suuresti teitä?" sanoi Marion.

"Se on totta", vastasi Muir kasvojen ilmettäkään muuttamatta, "paitsi että palohaavan jättämä arpi on jonkun verran muuttanut suuni sävyä eikä suinkaan edukseni, pelkään."

Marion puri huultaan. Ehkä muistutti tuo arpi häntä jostain Muirin sankarityöstä — siitä, kun hän pelasti lapsen loimuavista liekeistä. Hän, Marion, oli kuullut siitä niin paljon, että hän nyt näki edessään koko tapahtuman, kadulla epätoivoisen naisen pienen, itkevän lapsen sekä miehen, joka syöksyi keskelle paloa — miehen, jota hän juuri äsken oli nimittänyt petturiksi. Marion toivoi, ettei tuo tapaus nyt olisi palannut hänen mieleensä; se tuntui jollain tavoin asettuvan hänen sielunsa ja hänen kostonhalunsa väliin.

"Te ette siis kiellä olevanne Hartley Lathom?" kuiskasi hän hermostuneesti. "Te ette kiellä olevanne se henkilö, joka surmasi Robert Fenwickin — joka antoi haudata hänet itsenään pelastuakseen perikadosta — te ette siis kiellä?"

"En kiellä sitä — mitä se hyödyttäisi?"

Tyttö henkäsi syvään ja tuijotti Muiriin voimatta lausua sanaakaan.

"Minä surmasin hänet", jatkoi David Muir levollisesti. "Hän tuli sinä iltana luokseni puolijuopuneena; hän tuli uhitelemaan minulle senvuoksi, että hänen todistuksensa seuraavana päivänä kukistaisi minut. Jumala varjelkoon puhumasta pahaa vainajasta — enkä minä suinkaan tahdo puolustaa itseäni — — sanon vain totuuden. Olin epätoivoisena ja rajattomassa vihan vimmassa tempasin minä ladatun revolverin — ja siitä saakka olen elänyt helvetissä. Nyt otaksun teidän lähtevän poliisiviranomaisten luo ja antavan minut ilmi. No niin, tehkää se, minä en aio paeta."

Marion ei näyttänyt kiinnittävän huomiotaan hänen viime sanoihinsa.

"Te sanoitte, ettei mrs Lathom — vaimonne — tietänyt teidän olevan
David Muir."

"Pakoni jälkeen Greyminsteristä annoin hänen olla siinä uskossa, että olin kuollut. Olin tehnyt häntä kohtaan melkein yhtä paljon pahaa kuin teitäkin. Tänään tapasimme ensi kerran. Hän oli sattumalta saanut tietää sellaista, mitä minä en koskaan olisi tahtonut tulevan hänen tietoonsa. — Mikä onkin ikävintä", lisäsi hän "että kun minut viedään oikeuteen, saa myöskin hän, Margot raukkani, osansa häpeästä."

Marionin huulet liikkuivat ikäänkuin hän aikoisi puhua. Hän epäili hetkisen, vaan huudahti sitten:

"Millä oikeudella te olette tulleet tänne ja saaneet ihmiset pitämään teistä ja uskomaan teidät kunnon mieheksi, kun — kun te sitävastoin olettekin — — —" Hän keskeytti lauseensa. "Millä oikeudella?" toisti hän.

Muir hymyili heikosti.

"Minun oleskeluni täällä ei tule pitkäaikaiseksi. Kun en ilmottautunut poliisiviranomaisille, täytyi minun jonnekin suunnata askeleeni, ja täällä olivat ovet avoinna minulle. Minä olin yhtä epätoivoinen, yhtä koditon ja hyljätty kuin ken tahansa, jolle tämän laitoksen ovet on avattu. Muistakaa, että minulta oli ryöstetty kaikki — ystävät, koti, vaimo — ja minua kiusasivat aina lisääntyvät omantunnonvaivat. Voi, silloin kun te janositte kostoa ja minä sanoin teille, että murhaaja pian saisi kostonsa tai ehkä oli sen jo saanut, silloin sanoin minä totuuden — katkeran totuuden?"

Hän vaikeni, vaan jatkoi jälleen yhä kasvavan liikutuksen valtaamana:

"Syytättekö te minua siitä, että minä tahdoin tehdä täällä jotain hyvää, siten edes vähäisen rikostani sovittaakseni? Vaikka minä mielettömässä vihanpurkauksessa surmasinkin Robert Fenwickin ja sitten seurasin luonnollista vaistoa koettaa suojella itseäni, eikö minulla silti ollut oikeutta sovittaa rikostani — edes vähäisen? Merkitseekö toisia kohtaan osoittamani avuliaisuus ja hyvyys vähemmän senvuoksi, että itse olen tehnyt syntiä? Vaan mitä hyödyttää puhua siitä?" lisäsi hän väsyneesti. Marion katseli niitä vakoja, jotka kärsimys oli uurtanut hänen kasvoilleen.

"Mutta te murhasitte minun Robertini!" huudahti hän itsepäisesti, ikäänkuin peläten jotain vaikutusta, joka saisi hänet horjumaan päätöksessään. "Ja te tiedätte, että minä hänen kuolemansa jälkeen olen hautonut vain kostoa. Te murhasitte hänet ja tulitte sitten tänne verisin käsin ja petkutitte minua saattamalla minut pitämään teistä."

Marionen äänestä ilmeni, että hän tunsi itseään kohtaan tehdyn paljon vääryyttä.

Muir hymyili jälleen heikosti.

"Murhaajallakin voi olla inhimillisiä tunteita", sanoi hän kuivasti. "Sattuma johdatti meidät yhteen. Oliko ihmeellistä, että minä tunsin teitä kohtaan syvää sääliä — sitäkin syvempää, kun minä olin syypää teidän suruunne? Oliko se ihme? Sanonko teille, milloin minä tunsin suurimpana tekoni kataluuden? Se oli silloin, jolloin löysin teidän kirjeenne hänen takkinsa taskusta, kirjeenne, joka liikutti minua eniten kuin mikään muu asia maan päällä. Se oli se kirje, joka muutama päivä sitten joutui teidän haltuunne."

"Tiesittekö te sen?" huudahti Marion.

"Epäilin sitä."

"Tapasin äsken mrs Lathomin. Te pidätte hänestä paljon, vaikkakin annoitte hänen olla siinä uskossa, että olitte kuollut", lausui Marion. "Ja hän pitää paljon teistä?" Marion huomasi suuren tuskan ilmaantuneen Muirin kasvoille. "Nyt olette tavannut hänet jälleen, ja ellen minä olisi ottanut selvää siitä, kuka te olette, olisitte te ja hän tulleet onnellisiksi koko elämänne ajaksi.

"Onnellisiksi! Vaikk'ette te olisikaan saanut tietää, mikä rikollinen raukka minä olen, niin olisi sittenkin onni jäänyt minulle ainaiseksi vieraaksi sanaksi. Me kaksi emme enää koskaan voi yhtyä."

"Mutta hänhän on teidän vaimonne ja rakastaa teitä!" huudahti Marion. "Onko hän sitten sydämetön? Mitä mies tehneekin pysyy tietysti vaimo aina hänen rinnallaan. Hänkö siis ei vaadi mitään uhria?"

"Vaiti! Teillä ei ole oikeutta puhua noin", sanoi Muir ankarasti. Ei ole maailmassa uhrautuvampaa naista kuin hän. Tänään tarjoutui hän jakamaan kanssani surut ja murheet, — niin, hän tahtoi sen tehdä, vaan — minä kieltäydyin vastaanottamasta hänen uhriaan."

"Te kieltäydyitte! Miksi — miksi? Rakastattehan te häntä?

"Enkö minä jo ole tehnyt tarpeeksi pahaa häntä vastaan. Jumalan kiitos on minulla niin paljon sydäntä jälellä, että asetan ensi sijalle hänen onnensa."

Ja suureksi kummastuksekseen näki hän, miten Marionin silmät täyttyivät kyynelillä. Hän puri huultaan pidättääkseen nyyhkytystään.

"Voitte arvata, mitä minulla oli aikomus sanoa teille tänne tullessani, sillä te tiedätte, miten paljon minä rakastin Robert Fenwickiä. En ajatellutkaan antaa mitään anteeksi. Olin päättänyt lähteä täältä suoraa päätä poliisiviranomaisten luokse."

Marion vaikeni, vaan jatkoi pian:

"Mutta nyt olen muuttanut mieltäni. Ehkä se on tuhmaa, vaan mieleni olen muuttanut kaikessa tapauksessa. Teidän salaisuutenne ei tule ilmi. Kukaan elävä sielu ei saa sitä koskaan tietää."

Muir katsoi häneen liikutettuna.

"Minä en muuta voi", lausui tyttö murtuneella äänellä. "Saatuani ilmi salaisuuden päätin kovettaa sydämeni teitä kohtaan. Vaan te olette hyvä mies, niin hyvä mies… Minä tiesin, mitä te teitte Westminsterissä. Koetin vakuuttaa itselleni, että te olette roisto ja teeskentelijä, vaan sydämeni ei tahtonut vakuutustani uskoa. Nyt on katkeruus voitettu. Minä — minä vain suren teidän tähtenne — minä suren sitä, ettette te ja hän — —."

Hän keskeytti, vaan Muir arvasi, mitä hän tarkotti.

"Jos Robert tällä hetkellä voi nähdä minut, niin hän tietää, etten minä sure häntä vähemmän senvuoksi, että on olemassa parempiakin seikkoja kuin kosto. Teidän salaisuutenne on minunkin salaisuuteni. Suojakoti tarvitsee teitä, mr Muir… Jatkakaa niinkuin olette alkanutkin!"

Hänen äänensä petti. Silmänräpäyksen ajan seisoivat he vaiti ja katselivat toinen toisiansa. David Muir yritti puhua, vaan Marion esti häntä.

"Ei, ei! Älkää sanoko mitään!" lausui hän nyyhkyttäen, kääntyi ja lähti pois huoneesta.

Muir vaipui tuolille ja peitti kasvonsa käsiinsä. Kyynelet tippuivat hänen sormiensa välitse.

Ja vielä eilen hän oli ollut epätoivoissaan. "Hyödytöntä taistelua, toivotonta pyrkimystä!" oli hän sanonut itsekseen, — ja nyt!

Nostaessaan päänsä loistivat hänen silmänsä. Hän oli saanut jälleen toivoa ja rohkeutta.

"Tämä on ollut ihmeiden päivä", kuiskasi itselleen se mies, joka kerran oli ollut Hartley Lathom.

Kaksi ihmettä oli tapahtunut — ja kumpikin niistä oli aivan odottamattomalla tavalla keventänyt hänen taakkaansa. Kaksi naista oli osottanut häntä kohtaan suurta jaloutta — kaksi naista, joita kumpaakin vastaan hän oli rikkonut. Marion oli sanonut, että hän oli hyvä mies… että suojakoti tarvitsi häntä… että hänen tuli jatkaa niinkuin oli alkanutkin.

David Muir oli tuntenut säilän päänsä yllä; hän oli tiennyt Marionin epäilevän häntä, Ja hän oli pelännyt ilmitulemista sekä itsensä että Margotin tähden.

Vaan nyt oli vaara ohi. Tie oli jälleen hänen edessään suora ja esteetön, joskin hänen täytyi kulkea sitä yksinään. Mutta ei yksin kevennys ollut saanut häntä kyyneliä vuodattamaan, vaan myös tietoisuus siitä, että Marion oli antanut hänelle anteeksi. Ja koska Marionkin uskoi, niin täytyi hänen itsensäkin uskoa, että Jumala oli antanut hänelle sovittamisen mahdollisuuden.

Toivoa, rohkeutta ja elämänhalua, sitä olivat nuo molemmat naiset hänelle antaneet. — Äkkiä muisti hän unohtaneensa erään velvollisuutensa.

"Minä olen unohtanut Bramptonin!"

David Muir tunsi omantunnonvaivoja kulkiessaan pihan poikki johtajan huoneeseen. Miksi hän ei ollutkaan käynyt siellä jo eilen illalla?

"Ehkä Raymond Johnsonin levottomuus oli turhaa", koetti hän vakuutella itselleen. Vaan ennenkuin hän oli ehtinyt rappuset puoliväliin kuuli hän ääntä, joka pani hänen verensä seisahtumaan. Kamalan aavistuksen valtaamana kiirehti hän ylös rappusia.

Ääni kuului yhä selvemmin. Se tuli johtajan lukitun oven takaa. Sellaisen äänen oli David Muir kuullut ennenkin — silloin kun hän oli raivannut itselleen tien poliisiketjun läpi ja syöksynyt liekkeihin. Hän kuuli litinää ja rätinää, tukahutettua huutoa, ja oven raoista tunkeutui ulos harmaata savua.

Epätoivoissaan koetti hän vetää ovea auki; se oli lukittu. Hän heittäytyi koko ruumiillaan kerta toisensa perään sitä vastaan, ja vihdoin antoikin lukko perää. Hän syöksyi huoneeseen, joka oli aivan täynnä savua. Toinen ovi oli puoleksi avoinna, ja hän näki viereisen huoneen lattialla miehen makaavan matolla liekkien ympäröimänä. Lattialla kyti vielä sikaarinpätkä. Muir tiesi, että johtajalla oli tapanaan synkkinä hetkinä lakkaamatta poltella sikaareja.

Juostessaan maassa makaavan miehen luo huusi hän niin kovaa kuin jaksoi: "Tuli on irti!" Mutta hän kyllä huomasi, miten kaikki oli toivotonta.

Hän koetti nostaa Bramptonia, vaan tämä oli liikkumaton. Oliko hän vain tiedoton, vaiko jo kuollut, savuun tukehtunut. Hänen vaatteensa paloivat. Muir riisti takin yltään ja koetti tukahuttaa liekkejä. Itse hän oli melkein sokea savusta ja kuumuudesta, ja hän horjui koettaessaan raahata Bramptonia ovea kohti.

Hänen onnistui päästä etuhuoneeseen, vaan siellä tunkeutui savu hänen silmiinsä, suuhunsa ja sieramiinsa, hänen vaatteensa paloivat ja voimatonna irtaantuivat hänen kätensä Bramptonista. Hän horjui, kaatui ja satutti päänsä tammisen pöydän terävään kulmaan.

Siitä hänet löydettiin vähän senjälkeen. Hänen huutonsa oli kuultu, huoneeseen saavuttiin, hänet raahattiin ulos, tosin pahasti palaneena, vaan kuidenkin vielä hengissä. Isä Brampton oli kuollut. Ehkä hän oli heittänyt henkensä jo silloin kun David Muir ehti apuun.

XV

Myöhemmin.

"Laupiaan samarialaisen suojakoti palaa! Mitään ei voida pelastaa!"

"Mr Muir ja isä Brampton ovat molemmat saaneet surmansa liekeissä!"

Niin huudettiin puolen tunnin perästä ympäri Westminsteriä.

Itse asiassa ei koko suojakoti suinkaan ollut vaarassa. Nuo kaksi huonetta kyllä turmeltuivat perinpohjin, vaan tulen valta saatiin kuitenkin pian talttumaan. Vaan kulovalkean tavoin levisi huhu johtajan ja mr Muirin kuolemasta. Väkeä tungeskeli suojakodin portilla tiedustelemassa, oliko tuo kamala huhu totta.

Johtaja oli kuollut ja mr Muir hengenvaarallisesti vahingoittunut. Ei ollut mitään toivoa hänen eloonjäämisestään. Naiset itkivät, ja jurojen miesten päät painuivat alas.

"Hän oli todellakin miesten mies", sanoi muuan laivaveistämön työmies. "Ja ajatelkaa, että hän neljä kuukautta sitten selvisi ehjin nahoin tuosta kamalasta palosta. Minä en olisi tehnyt sitä hänen sijassansa, en vaikka olisin saanut tuhat puntaa! Ja nyt piti hänen kuolla tämmöisessä pienessä pärevalkeassa", lisäsi hän nyyhkyttäen.

Marion Cross kiirehti kalpeana ja itkien pihan yli. Tavatessaan Raymond
Johnsonin tarttui hän hänen käsivarteensa.

"Sanokaa, sanokaa, eihän ole totta, että mr Muir —?" huusi hän.

Johnson nyökkäsi surullisena päätään. Tuo hirveä onnettomuus oli aivan lamauttanut hänet.

"Mies parka, mies parka! Hän on tuolla sisällä, minä tulen juuri sieltä. Hän ei elä iltaan saakka." Hän vaikeni ja kyynelet vuotivat pitkin hänen poskiaan.

"Voi, hän ei saa kuolla! Jotain toivoa täytyy olla!" valitteli Marion.

Veli Raymond pudisti päätään.

"Minä pelkään, ettei ole mitään toivoa. Hän on ollut koko ajan tiedoton. Kenkään ei tiedä, miten kaikki on tapahtunut, emmekä me koskaan saakaan sitä tietää. Joku kyllä oli nähnyt Muirin menneen johtajan asuntoon päin vähän ennen paloa. Ehkä hän löysi huoneet tulessa ja koettaessaan pelastaa isä Bramptonia sortui itse liekkien uhriksi."

"Täytyy lähettää hakemaan erästä henkilöä?" huudahti Marion äkkiä. "Mrs Lathomia. Teidän tulee heti lähettää hänelle sana. Hän — hän oli hyvä ystävä mr Muirin kanssa. Tiedättehän te hänen osotteensa Lontoossa?"

Raymond Johnson tiesi sen. Hän oli saanut sen kuulla edellisenä päivänä mrs Lathomilta itseltään. Marion juoksi sähköttämään hänelle. Merkillistä, että hän melkein unohti isä Bramptonin. Koko hänen tuskansa kohdistui vain siihen mieheen, joka oli murhannut Robert Fenwickin.

Ja kun Marion muisti, miten paljon Muir rakasti sitä naista, jonka uhria hän oli kieltäytynyt ottamasta vastaan, oli hänen ensi ajatuksensa, että tapauksesta oli heti ilmoitettava Margotille, sillä jos David Muir vielä avaisi silmänsä, täytyisi hänen saada viimeisen kerran nähdä rakastettunsa.

* * * * *

Oltuaan tiedottomana monta tuntia avasi David Muir vihdoinkin väsyneet silmänsä, ja hän näki Margotin vuoteensa vieressä.

Hän hymyili heikosti, ojensi kätensä ja tarttui Margotin käteen,
Margotin, jonka silmissä kyynelet tulvehtien vuotivat.

"Rakkahin, älä itke!" kuiskasi sairas. "Ei ole syytä itkeä. En olisi voinut toivoa itselleni tämän suurempaa onnea: nähdä sinut vielä kuolinvuoteenikin ääressä kaikkien niiden ihanien sanojen jälkeen, mitkä minulle lausuit aamulla. Minä olen niin iloinen — niin rauhallinen ja iloinen. Vaan lupaa minulle, Margot: niin elämässä kuin kuolemassa olin minä David Muir. Lupaa se minulle," pyysi hän hartaasti. "Sinun tähtesi ei totuus saa tulla ilmi. — Sinä ymmärrät, ettei salaisuuden ilmituleminen enää hyödytä mitään — vaan ehkä minun kuolemani — se aukaisee sinulle tien onneen; ja, rakkahin, viimeinen toivoni on, että sinä tulisit onnelliseksi!"

Ja kun loppu tuli, olivat he vielä käsikkäin.

* * * * *

Niin lepää Robert Fenwick Greyminsterissä korkean katedraalin suojassa, ja hänen hautakivessään on sen miehen nimi, joka hänet murhasi.

Mutta pieneen messinkitauluun suojakodin kappelissa on kaiverrettu:

David Muirin
muistolle,
hänen, jonka elämä sammui kesäkuussa v —
Ei ole suurempaa rakkautta kuin
antaa henkensä toisten edestä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VALHEEN VERKKO ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VALHEEN VERKKO
- SISÄLLYS:
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- XI
- XII
- XIII
- XIV
- XV
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE