Pakanoita
Date: 2026-07-02T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Pakanoita

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Pakanoita

Author: Ferenc Herczeg

Translator: K. Emil Jaakkola

Release date: July 2, 2026 [eBook #78999]

Language: English

Original publication: Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1913

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78999

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PAKANOITA ***

language: Finnish

PAKANOITA

Romaani

Kirj.

FERENC HERCZEG

Unkarin kielestä suomentanut

K. Emil Jaakkola

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1919.

FERENC HERCZEG.

Herczeg Ferenc, unkarilainen kirjailija, on syntynyt 1863 ja on siis nyt viidenkymmenen vuoden vanha. Ollen parhaissa miehuuden voimissa voi häneltä odottaa vielä monta arvokasta lisää Unkarin kansalliselle kirjallisuudelle. Viime aikoina hän ei kuitenkaan ole ollut oikein uskollinen runottarelleen, vaan on sen sijaan heittäytynyt politiikan hurjina kuohuviin pyörteisiin. Valtiopäivämiehenä hän kuuluu kansalliseen työpuolueeseen ja on nykyisen pääministerin, kreivi István Tiszan innokas kannattaja. Tämä on ehkä jonkunverran vähentänyt hänen suurta kansansuosiotaan, varsinkin äärimmäisten radikaalien ja vastustusmiesten piireissä.

Mutta kukaan ei kuitenkaan voi kieltää hänen suurta kykyään, hänen vilpitöntä isänmaanrakkauttaan ja kansallismielisyyttään. Herczeg on puhdas unkarilaishenkinen kirjailija, johon vieraat virtaukset eivät ole päässeet vaikuttamaan. Hän on pysynyt unkarilaisen elämän unkarilaisena kertojana, kun sen sijaan monet nuoremmista kirjailijoista ovat tavallaan asettuneet kuvattavansa kansan sivulle tai yläpuolelle ja sieltä usein ylimielisellä ivalla ja ymmärtämättömyydellä käsitelleet aiheitaan. Heidän teoksensa eivät ole unkarilaisia mieleltään, joskin sitä kieleltään. Tämä koskee varsinkin niitä nuoria kirjailijoita, joiden näytelmät nykyään kiertävät ympäri Europpaa. Useimmat niistä eivät tuota suurtakaan kunniaa Unkarille, sillä vaikka niiden aihe onkin otettu Unkarista, niin niiden henki ei ole unkarilainen, vaan budapestiläis-juutalainen. Syystä kyllä huomauttaakin eräs arvostelija, että oikeille unkarilaisille tuottaisi paljoa suuremman ilon, jos näiden tekeleiden sijasta Herczegin näytelmä »Bizánc» (Byzantium) lähtisi kiertämään maailmaa, sillä vaikka se aiheeltaan käsitteleekin Itä-Rooman keisarikunnan oloja, niin sen hengeltään kuitenkin tuntee unkarilaisen miehen kirjoittamaksi. Sekä aiheeltaan että käsittelyltään syvästi isänmaallinen kansallishenkeä kohottava on hänen näytelmänsä »Ocskay brigadéros» (Brigadikenraali Ocskay), joka käsittelee Rákóczi II:sen aikaisia oloja.

Paitsi näytelmiä on Herczeg julkaissut suuren joukon novelleja ja romaaneja, joiden aiheet yleensä ovat otetut nykyaikaisen unkarilaisen yhteiskunnan ylemmistä piireistä. Kaikissa niissä ilmenee kirjailijan hillitty ja ylhäinen tyyli, tarkka huomiokyky ja hieno huumori. Herczeg ei koskaan ponnistele saadakseen aikaan rakettivaikutuksen, ja siksi hän ei herätäkään lukijassa sellaista kovaäänistä naurua, josta jälkeenpäin tuntee pahoinvointia. Hänen kertomustaan seuraa mielihyvällä, myhäillen ja itsekseen myönnellen, että hyvin sanottu, mainion hyvin sanottu. Toisinaan hänen kertomuksistaan huokuu hiljainen, tyyni kohtaloonsa alistuminen. Sielunkuvaus on aina sattuvaa ja syvää. Varsinkin naisen sielunelämää Herczeg mielellään kuvaa.

Herczegiltä on ennen suomennettu, paitsi eri sanomalehdissä olleita novelleja, mainion humoristinen Gyurkovics-sarja. Tämä nyt suomennettu teos »Pogányok» on hänen huomattavin romaaninsa. Se kuvaa kristinuskon ja pakanuuden välistä taistelua Unkarissa. Mutta ei vain kristinuskon ja pakanuuden välistä taistelua, vaan eri kansallisuuksien välistäkin, sillä suuri, voisipa sanoa päähuomio on kohdistettu kansallisille vastakohdille. Vaikka kyllä petshenegit, jotka kirjassa ovat asetetut etualalle, oikeastaan olivat turkkilainen eikä unkarilainen heimo, niin voidaan kuitenkin täydellä syyllä sanoa, että tässä käsitellään suomalais-ugrilaisten kansojen taistelua maahan tunkevia länsimaalaisia, varsinkin germaaneja vastaan. Kirjailija on näet pitänyt petshenegejä — samoinkuin turkkilaistakin — unkarilaisten sukulaisina ja antanut niille täydelleen unkarilaisten ominaisuudet. Tällaisen aiheen luulisi herättävän mielenkiintoa meilläkin.

Suomentaja.

ENSIMÄINEN KIRJA

I.

Uusi-uskolaiset kirjoittivat silloin vuoden tuhatneljäkymmentäkuusi
Herran syntymän jälkeen.

* * * * *

Purppurainen hämärä muuttui tummaksi, lauhaksi yöksi.

Kuu ei vielä ollut noussut Marosin laakson yläpuolelle, taivaankansikaan ei valaissut tasankoa, vaan kumotti omassa korkeudessaan.

Tähtitarhat taajenivat tänä ihmeellisen selkeänä yönä. Rauhassa vaeltavien taivaallisten laumojen joukkoon, joita pusztan kansa pitää silmällä, sekaantui outoja tähtiä. Pieniä teräväsilmäisiä eläimiä, jotka tuntemattomien tähtiriuttojen timantti-usvan ympäröimiltä huipuilta heittäytyivät alas kuin vuorivuohi laitumella käyvän lammaslauman keskelle.

Vain yhdellä taholla oli taivas tumma: virran suunnalla. Siellä pelottavassa pimeydessä, aivankuin maan uumeniin johtavassa aukossa, häämötti Csanádin maalinnan rakennusrykelmä.

Lankkuaidalla varustettujen vallien ja jättiläishirsistä rakennettujen ikitornien varjokuva on kuin muodoton nyrkki, joka on tarttunut vapaan pusztan kurkkuun ja heittänyt sen maahan. Tai kuin musta arkku, johon Etelä-Unkarin kansallisuuksien vapaus on haudattu. Musta varoitustaulu tasangon sydämessä. Ikuinen uhka ja säälimätön mahtikäsky, joka jyrisee telttapakanoille.

Ajtony herran muinaisen valtakunnan kaukaisimmassakin kolkassa tuntuu tukahduttava painostus, jolla tuo musta rakennusrykelmä ahdistaa pusztan rintaa. Sen painon alla vapaan pusztan kansat korisevat, kiemurtelevat kuin metsäkauris ilveksen kynsissä, mutta eivät kykene enää nousemaan jaloilleen.

Hämärissä, kun linnan portit jo ovat suljetut, ilmaantuu muutamia aavemaisia haamuja näköpiirin reunalle tasangolle. Ne ovat kuljeskelevia seikkailijoita, arkoja yön ritareita, jotka äänettömästi kiertävät maavallitusta ja vihasta hehkuvin silmin tuijottavat torneihin.

Vallitusten ja puutornien yläpuolelle kohoaa mahtava kivipalatsi ylpeästi valliten linnaa. Niin uhmaavasti se kohottaa taivasta kohti, kulmatorninsa, aivankuin neljällä nyrkillään uhkaisi kiitäviä pilviä.

— Jumalan linna! — kuiskaavat pusztan ihmiset.

Siellä asuu tuo uusi jumala, jonka István kuningas toi maahan. Hänen palatsissaan käynyt tietää kertoa, että sen seinätkin ovat verhotut hopealla ja sametilla. Siellä on verisiä palvontakuvia, puoleksi nyljettyjä ja ristiinnaulittuja pikku jumalia… Jumalan linnaa vartioivat mustat papit. Ne paastoovat paljon, ruoskivat itseään ja laulavat kuolinvirsiä. Sillä uusi jumala on murheellinen jumala, jonka mieli halaa kyyneleitä ja tuskaa. Uusi jumala on vihainen herra, hän heittää ijankaikkiseen tuleen jokaisen, joka ei maksa hänelle kymmenyksiä.

II.

Äänettömässä yössä kuului ylhäältä linnan rinnukselta, suuren tornin varjosta, ihmisen ääni. Toinen ääni vastasi siihen. Ihmistä ei voinut nähdä pimeydessä, ja tornin vartija saattoi luulla yön henkien haastelevan keskenään kaikuvin äänin.

— Sinäkö siellä olet, Márton kaniikki?

— Minä, Walter herra.

— Mitä teet yöllä yksinäsi linnan rinnuksella?

— Katselen pusztalla palavaa tulta.

— Mitä katsomista siinä on?

— Tummat olennot kykkivät sen ympärillä… Keitä lienevät?

— Harhailevia pakanoita lienevät, Márton. Pusztan rouvan palvelijoita.

— Silloin tällöin nousee yksi heistä heittämään kimpun kuivia ruokoja tuleen… Liekki tukehtuu hetkeksi, sitte se taas hulmahtaa kipinöiden korkealle… Näetkö, kuinka palaa? Näetkö, kuinka loimuaa? Punainen usva leijailee sen yläpuolella…

— Sinun sielusikin, Márton, on levoton kuin pusztan tulen loimu.

— Sentähden että pusztan tuuli siihen puhaltaa.

— Kuule minua, Márton! Gellért piispa lähetti minut luoksesi. Hän sanoi: Mikä Márton kaniikkia vaivaa? Minä vapautin hänet paastosta eikä hän kuitenkaan syö. Kielsin häntä valvomasta eikä hän kuitenkaan lepää. Hänen kasvonsa ovat kalpeat kuin loppukuu, silmänsä taas kiiluvat kuin sairaan suden. Itsekseen kulkee kaniikki, ja veljensä arkailevat häntä puhutella. Mitä tämä merkitsee?

— Piispako kysyy?

— Piispa on meidän kaikkien isämme ja sinua hän erityisesti suosii. Suuren ja pyhän tehtävän on hän määrännyt sinulle: pakanallisten veljiesi, petshenegien käännyttämisen.

— Piispa on hyvä isä. Ei hän koskaan ole ruoskituttanut minua, vaan usein kutsunut pojakseen.

— Mitä vastaat hänen kysymykseensä?

— Sano piispa-isälleni, että hänen poikansa on kahden viikon kuluttua kuollut.

— Oletko sairas, Márton?

— En tunne sairautta.

— Mikä sinut sitte tappaisi kahden viikon kuluessa?

— Pusztan tuuli tappaa.

— En ymmärrä puhettasi, Márton.

— Et ymmärrä, herra, kun olet saksalainen. Mutta minä synnyin täällä pusztalla.

— Ripitä itsesi, poikani. Piispa toivoo sitä.

— En tiedä, olenko tehnyt syntiä, mutta uskon joutuvani kadotukseen. Kadotukseen vie minut pusztan tuuli. Confiteor, pater! Niin kauan kuin kasvoin Bakonyin pappien luona, kostean metsän povessa, en ajatellut pusztaa. En ajatellut mitään, kidutin vain itseäni, kuten muutkin, ja aamusta iltaan rukoilin autuuteni puolesta.

— Hurskaat veljesi silloin ennustivat sinulle marttyrikuolemaa intosi palkaksi…

— Gellért herran tahdosta piti minun tulla tänne. Mutta siitä asti kuin uudestaan kuulen tuulen huminan, vapaan pusztan tuulen, joka kerran pullisti isäni telttapalatsin seiniä ja leikki sotaratsuni harjalla, siitä asti ovat taivaanvaltakunnan portit minulle suljetut…

— Etsi voimaa rukouksesta!

— Confiteor, pater! Ristin kuvan edessä polvistun ja yhtäkaikki kuulen kaislikon kahinaa. Hymnejä laulan, mutta keskellä niitä johtuvat mieleeni petshenegien sotalaulut, jotka jo aikoja sitte luulin unohtaneeni. Ja turhaan pyrkii sieluni taivasta kohti: aina se syöksähtää alas ja harhailee matalalla pusztan yläpuolella, pusztan päällä kuin pääsky pilvisäällä.

— Kuulen, poikani.

— Tiedät, herrani, että hyvin kestän kärsimystä. Lapsuusaikananikin vain kerran itkin: kun suuri kuningas István tuhosi pakanallisen sukuni ja minä jäin orvoksi Tiszan rannalle. Siitä lähtien on silmäni ollut kuiva. Mutta nyt kuukauden ajan on minusta tuntunut kuin kuumat pisarat taukoamatta tippuisivat sydämeeni. Voiko ihmisen sydän itkeä, Walter?

— Puhu edelleen, poikani.

— Jos kuulen hevosenhirnuntaa pusztalta, vavahtaa joka jäseneni. Jos kaukainen torventoitotus kajahtaa korvaani, lakkaa sydämeni sykkimästä. Ja kuinka kadehdin, ah, kuinka kadehdin rannalla räpytteleviä, kirkuvia kuikkia! Ne saavat vapaasti kulkea kaislikossa eikä niiden tarvitse välittää ikuisesta autuudestaan…

— Minä kauhistun, Márton. Muistatko meidän onnetonta Jeromos veljeämme? Uskollisesti hän palveli Herraa, kunnes hänen järkensä vei unkarilainen tauti ja hän karkasi pusztalle, jossa nyt majailee teltassa kirottujen pakanain seurassa. Mikä paha henki viettelee teitä autioille aroille?

— Jo viikkokausia on minua kiusannut sama unikuva.

Unissani kävelen ulkona pusztalla. Ympärilläni ei missään ole ainoatakaan ihmistä. Kiirehtien riennän eteenpäin, aina eteenpäin! Väliin kirkaisen riemusta kuin hurja lintu. Väliin heittäydyn maahan ja syleilen kulottunutta nurmikkoa. Sitte riennän taas eteenpäin, aina eteenpäin, kunnes hengitykseni salpaantuu ja voimani pettävät. Käperryn kokoon ja kuolevana olen niin onnellinen, isäni, niin onnellinen, etten hereillä koskaan ole ollut.

— Saatana ojentaa sinua kohti käsiään, saatana, joka suden hahmossa hiiviskelee pakanallisella pusztalla… Älä kuuntele hänen kuiskutuksiaan, Márton.

— Lupasin piispa-isälleni olla hänen kuuliainen poikansa ja sanassani pysyn. Mutta siihen kuolen.

— Kuka välittäisi maallisesta elämästään? Vain kuolemamme olkoon autuas.

— Minun kuolemani on oleva kirottu, isäni. Sillä kuolemassakin on minua kiusaava ajatus, että minun täytyy nukkua tuomiokirkon ummehtuneessa hautaholvissa enkä saa levätä ulkona pusztalla, tuulenkäymällä pusztalla…

— Vain Jesuksen armo voi sinua auttaa. Seuraa minua nyt, kaniikki, on messun aika.

Nuo kaksi pappia lähtivät tuomiokirkkoa kohti. Hitain askelin he kulkivat linnan rinnuksella, ja kun tuuli pullisti heidän kaapunsa leveitä hihoja, kasvoi heille yökön siivet. Valaistusta kirkosta kuului jo kaniikkien latinalainen hymni:

»Herra, koston väkevä Jumala, kostava väkevä Jumala, ilmesty jo!»

III.

Pusztan tuli, joka äsken kuvasti pieniä loistavia pilkkuja linnan rinnuksella seisovien miesten silmiin, välkkyi tuolla Maros-joen pinnalla, avari-padon suunnalla.

Uusi-uskolainen ihminen ei mielellään yötisaikaan liikkunut sielläpäin. Ruohonpeittämän maanrepeämän juurella seisoi vanha suotammi, jota vanha-uskolaiset pyhänä palvelivat. He väittivät, että täydenkuun aikana kokoontuvat kuuttaret sinne. Muutamat vakuuttivat nähneensäkin nuo lempeäkatseiset, valkopukuiset immet, kun ne hitaasti kuin leijailevat yön haikarat laskeutuvat alas taivaalta. Ne istuvat tammen hajallaan olevilla oksilla ja laulellen pyörittävät hopeavärttinäänsä. Kaislikon impyet vastaavat heille vedestä.

Csanád ispaani, joka aikoinaan keihäänvarrella pakotti Marosin rantalaiset kasteeseen, hävitti komitaatistaan kaikki palvontakivet ja kaasi kaikki pyhät puut. Tämän yhden hän kuitenkin säästi.

Vaikkei kristitty ihminen mielellään kulkenutkaan puun lähellä, jota salaperäiset kädet koristivat uhrieläinten pääkalloilla ja sairasten ihmisten vaatteilla, niin piispan kalastajat kuitenkin arvelivat, että siellä oli Marosin paras leiripaikka. Muuten heillä ei ollutkaan kovin innokkaan kristityn mainetta. Kirkon ruoskaa peljäten koko kalastajakunta juhlapäivisin marssi Marosvárin jumalanäidin kirkkoon, mutta siitä huolimatta piti rovasti heitä yökönuskoisina. Jouluna hän saarnatuolista varoittikin heitä verkkoa vetäessään laulamasta rumia unkarilaisia lauluja ja kehotti ennemmin virittämään Jumalalle otollisen Maria-virren.

Loimuavan tulen ympärillä kyyristeli nurmikolla noin kolmekymmentä ihmistä. Kaikki eivät kuuluneet kalastajakuntaan; noin puolet oli ympäristön nuorukaisia, jotka toivat hevosensa yöilmaa hengittämään. Ispaani oli kyllä kieltänyt sellaiset yölliset harhailut, mutta kesäaikaan itse linnankin nuorukaiset uittivat hevosensa Marosin yli rakentaakseen rovion vapaalle pusztalle. Itsekään he eivät tienneet, mitä tekemistä heillä oli kasteisella niityllä, mutta teltassa majailleiden isien levoton veri ajoi heitä pusztalle.

Miehet istuivat liikkumattomina ja vaieten tulen ympärillä. Leimuava liekki punasi hurjalla hohteella heidän uurteiset kasvonsa. Jos tuli riutui, joutuivat he hetkeksi varjoon, ja huippulakkeineen, avaroine turkkeineen he olivat kuin jättiläiskokoisten madonlakkien ryhmä, joka juuri pujahtaa esiin maan povesta. Vähän kauempana loikoilivat kalastajien apurit ja hevosia paimentavat poikaset.

Syvän hiljaisuuden katkaisi nyt apupoika, joka toi vettä Marosista. Hän asetti sangon kalastajapäällikön eteen ja sanoi tyynesti:

— Kuollut mies tuli näkyviin vedestä.

— Eilen putosi eräs vaimo padon luona virtaan, — puhui muuan hevosvartijoista.

Apuri vastasi olkansa yli:

— Ei se silloin ole nainen, kun se on mies. Vatsallaan kelluu vedessä.

Vanha Pós, kalastajapäällikkö, tuijotti välinpitämättömästi tuleen, mutta tarpoja puhui nuorukaisille:

— Pitäkää silmällä vanhaa verkkoa, ettei Vesihiisi sitä sotke.

(Viekas vedenhaltija tekeytyy toisinaan kuolleeksi ja ui silmät seljällään Marosissa päästäkseen käsiksi verkkoon.)

Hän puhui niin hiljaa kuin pitäisi varmana, että Marosilla on korvat.
Pojat taas henkeään pidättäen kuuntelivat, eikö musta vesi jo loisku.

— Pós setä, — alkoi apupoika taas puhua, — tuolla kuolleella on nuolenpää lapaluun alla. Ja hämärissäkin kellui Marosissa nuolella ammuttu mies. Kaukaa ne ovat tulleet.

— Silloin taas erdélyiläiset kahakoivat.

Taas puuttui puheeseen kalastajajoukon tarpoja. Hän oli mustapintainen mies, rinta sisäänpainunut. Hän puhui nopeasti käheällä äänellä.

— Eikä tulekaan rauhaa, ennenkuin uusi maanjako pannaan toimeen! Sillä ensimäinen jako ei ollut oikeudenmukainen. Sotaa käyvät ottivat parhaan osan, muille jäi arvoton maa, useat eivät saaneet mitään. Ja István herra otti monelta ihmiseltä senkin, mitä heillä oli, ja antoi papeille ja saksalaisille… Mutta kylläpä uuden jaon toimittavat Endre ja Levente. Alkakoot vain erdélyiläiset!

Päällikkö kuunteli pärpättävää miestä. Hän heitti tukun kaisloja liekkeihin ja murisi sitte tyytymättömästi:

— Keväästä alkaen jokainen lapsi ja jokainen narri uneksii sodasta. Mutta niin kauan kuin Csanád ispaani levollisena istuu linnassaan, niin kauan sota on vain suupuhetta. Sillä eipä suotta ispaanilla ole kotkannokka: ennemmin hän vainuaa veren hajun kuin kukaan muu. Ja kun toiset vasta panevat suitsia hevosen suuhun, silloin hän jo istuu satulassa.

Vanha Pós vaikeni eikä kalastajista kukaan uskaltanut väittää häntä vastaan. Mutta eräs rohkeannäköinen nuorukainen, joka juuri saapui kaislikosta taluttaen kahta harmaata tammaa, katkaisi uhkarohkeasti hiljaisuuden.

— Pós setä, ispaani on jo satuloinut!

Kaikki kalastajat kääntyivät nuorukaista kohti. Tämä katsahti ympärilleen ja sanoi matalalla äänellä:

— Aamun sarastaessa hän iskee pusztan rouvan niskaan. Nyt rupesi kysymyksiä satelemaan.

— Odottaako pusztan rouva Csanád herraa?

— Odottaako? Jo viikon on valmistellut vastaanottoa. Siitä lähtien eivät hänen jousimiehensä muuta teekään kuin nuolia sulittavat. Sillä petshenegirouva näkee sinnekin, minne ei katseensa kanna.

Marosvárilainen nuorukainen oli silminnähtävästi ylpeä, kun sai puhua tällaisessa seurassa. Seikkaperäisesti hän kertoi ispaani Csanádin ja petshenegiläisten rajavartijain välille puhkeamassa olevan riidan syistä.

Petshenegiläiset rajavartijat eivät kesästä asti enää olleet käyneet kirkossa, siitä lähtien kuin Oroszlámosin papeille uudessa rajankäynnissä jaettiin parhaat laitumet. Joku päivä takaperin ilmoitti Csanád petshenegien rouva-ispaanille, Seruzádille, jonka risti-isä hän muuten oli, että hän Pyhän Neitsyen päivänä haluaa nähdä hänet kaikkine telttaväkineen messussa. Jollei hän nytkään tulisi, lähtee hän itse häntä hakemaan petshenegien leiristä ja täyttää häneen nähden sen rangaistuksen, jonka pyhä kirkko on kirkonkäymisen laiminlyömisestä säätänyt: keritsee hänet nutipääksi.

Kopea pusztan rouva loukkasi silloin Csanád ispaania niin pahasti, ettei kukaan mieskään ole uskaltanut siten menetellä. Hän ilmoitti puolestaan odottavansa, poikiiko tiine tammansa Pyhän Neitsyen päiväksi. Jos tulee tammavarsa, silloin hän täyttää rakkaan rippi-isänsä toivomuksen.

Seruzádin tamma luultavasti sai orivarsan, koska Pyhän Neitsyen päivä jo on mennyt eikä ainoatakaan petshenegiä ilmestynyt kirkkoon. Siksi siis satuloitsi nyt ispaani…

— Petshenegi ei vikuroisi, — puhui kalastajapäällikkö, — jolleivät pakolaiset ennustajat sitä rohkaisisi. Ne ovat lukeneet tuhasta, että heidän Alpár päällikkönsä ilmestyy Begen rannalle heti, kun pyhä sotatorvi raikuu…

— Entä missä majailee nyt petshenegipäällikkö? — kysyi muuan kalastaja.

— Etsi hänet, — kehotti Pós setä leikkisästi. — Jos hänestä tiedon veisit petshenegeille, saisitpa maljan täyden hopearahoja.

Alpár herra oli Surbánin heimoa olevien petshenegien päällikön, vanhan Thonuzóban poika. Vanhan päällikön, joka ei luopunut isiensä uskosta, hautasi kuningas István Abádin kahlaamon luona. Hautasi hänet elävältä vaimoineen ja hevosineen. Kuningas vei sitte mukanaan Thonuzóban kaksi orpopoikaa, Alpárin ja pikku Örköndin. Sen jälkeen olivat poikain jäljet kadonneet. Muutamat tiesivät heidän joutuneen pappien käsiin, mutta useimmat olivat vakuutetut siitä, että he olivat kuolleet. Hevesin, Mosonyin ja Etelä-Unkarin surbani-petshenegit kuitenkin yhä odottavat nuoria päälliköltään. Regös'it (laulajat) laulavat heistä, juhlissa aina ensimäinen malja kohotetaan Alpár herralle. Palavalla halulla, kiihkeällä itsepäisyydellä häntä odotetaan.

Marosilainen nuorukainen, joka äsken toi tuon suuren uutisen, puhui taas:

— Tuomiokapitulissa on nuori kaniikki, — kuukausi takaperin toi piispa hänet mukanaan Tonavan takaa, — hänen kerrotaan olevan petshenegiläisen ylimyksen. Lienee tuossa kahdenkymmenen korvissa. Aina hän kulkee yksinään; hänen katseensa on kova kuin keihään kärki. Nimensä Márton kaniikki.

Taas vaipuivat kaikki ajatuksiinsa, ja uudestaan syntyi syvä hiljaisuus. Sillä aikaa kohosi kaislikon takaa kuun verenpunainen kehrä.

— Täysikuu! — lausuivat monet yhtaikaa, melkein juhlallisella äänellä.

Kalastajapäällikkö sammutti tulen sangollisella vettä. Kun kuu täyteläisenä nousee, ei se halua nähdä ihmisten tekemää tulta. Niin ainakin vanhat väittivät. Totta kyllä, että kalastajakunta oli uusiuskoista, mutta siitä huolimatta he eivät tahtoneet joutua riitaan niiden mahtien kanssa, joita heidän isänsä olivat palvelleet.

Kaikki katselivat kuuta. Hyvän aikaa näytti siltä, kuin se olisi tarttunut kiinni näköpiirin reunaan. Koettaessaan kiskaista itsensä irti maasta se ponnistelussaan muuttui melkein munan muotoiseksi. Sitte se yhtäkkiä ponnahti kevyesti, omituisen surullisen suloisena leijailemaan tasangon yläpuolelle.

Tällä hetkellä kuului pyhältä puulta merkillinen ääni. Aivankuin jättiläiskokoinen puutorvi olisi soinut syvällä, pehmeällä, sydämeenkäyvän surullisella sävelellä. Ensi hämmästyksessä olisi voinut luulla itse pusztan sydämen laulahtaneen väräjävien kuunsäteiden sitä lempeästi hyväillessä. Kuitenkin se oli ihmisääni. Laulavan miehen ääni.

Kalastajat eivät voineet nähdä laulajaa, mutta kaikki olivat kyllin nuoria kristittyjä tunteakseen heti ikivanhan uskon pyhän laulun. Usein sattui, että he nähdessään kuun täysimmillään itsekin vaistomaisesti alkoivat hyräillä kuunjumalan hyvin tunnettua laulua. Laulu ei muistuttanut Pyhän Neitsyen kaniikkien latinalaista psalmia. Se oli yksinkertainen, jopa yksitoikkoinen; voimakas, melkeinpä raaka. Ja kuitenkin niin suloinen, niin alakuloinen ja tuttu kuin ikivanha kehtolaulu, joka tuo aurinkoisen lapsuusajan vanhan ihmisen mieleen. Sen pitkäveteisessä rytmissä ikuinen kysymys ja siihen annettu vastaus tuntui alituisesti toistuvan; se oli syntynyt jo Volgan tuulisilla tasangoilla.

Laulu vaikeni, kun kuu kohosi korkeammalle. Vanhan Pósinkin rintaa hiukan ahdisti, nuoremmat taas oli vallannut katkera tyytymättömyys, jonkinlainen tuima, polttava kotikaipuu.

Nyt himmeni maisema heidän silmissään: kuu pimeni silmänräpäykseksi. Avari-padolle ilmestyi ratsastajan tumma varjo. Kalastajat olisivat ensi hetkessä voineet luulla, että se astui esiin suoraan kuun kehrästä.

Ratsastaja laskeutui rinnettä alas ja ajoi hiljaista juoksua kalastajain ohi kääntämättä päätään heitä kohti. Joka ei ennen ollut häntä nähnyt, hän voi nyt hyvin tarkastaa häntä kalpeassa kuutamossa. Hän oli lyhyt, tanakka, jänteväniskainen vanha ukko. Päälakea peitti kämmenen levyinen kultakypäri. Hänellä oli taaja, lumivalkoinen parta, sysimustat kulmakarvat ja terävät silmät. Hänen hiuksensa olivat vanhauskoisten tapaan käärityt kolmelle sykkyrälle.

Pusztan ihmiset saattoivat nähdä ukon usein, kun hän yöllisen usvaviirun kaltaisena liikkui kentällä. He tiesivät myöskin, kuka hän oli. Lännestä tuleva tulva peitti koko maan, hävitti ja vei mukanaan kaiken, mikä oli vanhaa ja unkarilaista; ikivanhasta rakennuksesta jäi jäljelle vain kova, vanha pylväs, joka yksinään taisteli kuohuvaa merta vastaan. Hän ilmestyi milloin siellä, milloin täällä. Synkillä harhailuillaan hän herätti pelkoa uusi-uskolaisissa ja lietsoi vihaa vanha-uskolaisten keskuudessa. Kansa mainitsee hänen nimensä taikauskoisella kunnioituksella. Kerrotaan, että hän voi ratsastaa kiitävillä pilvillä ja torjua tieltään ammutut nuolet.

Se, joka hänestä puhuu, nimittää häntä vain maanpakolaisukoksi. Hänen nimeään ei koskaan lausuta. Kuitenkin hyvin tiedetään, kuka hän on: erdélyiläisen Gyula-suvun viimeinen tietäjä, maanpakolainen ylipappi.

Maanpakolais-ukko saapui nyt Marosin satamaan, vastapäätä linnaa.
Siellä hän seisautti hevosensa ja puhalsi vaskitorveen.

Hämmästyttävän sotainen ja uhmaava toitotus pani linnan seinät kaikumaan. Se oli kuin kolmesti uudistuva rastaan kirkaisu.

Kun torven ääni taukosi, kohotti maanpakolainen oman äänensä. Omituisessa laulavassa rytmissä, mutta niin kaikuvalla äänellä, että se varmaankin tärisytti linnoituksen tuomiokapitulin palttina akkunoita, hän huusi mustaan yöhön:

— Thonuzin poika Alpár! Alpár päällikkö — Alpár! Herää — jo päivä sarastaa!

Ja aivankuin olisi varma, että asianomainen kuuli hänen huutonsa, hän käänsi hevosensa ja karautti nopeasti kaislikkoon.

Ympärillä joka taholla kurnuttivat monet tuhannet sammakot vedellen rakkausveisujaan. Niiden laulu yhtyi litiseväksi kujerrukseksi ja kuului kauaksi yön hiljaisuudessa.

IV.

Puoliyön jälkeen, kun peltopyy jo oli äänensä korottanut, rikkoi kavionkapse ja aseitten kalina yön hiljaisuuden. Kalastajat olivat jo silloin Marosilla, mutta harhailevat nuorukaiset hikoilivat vielä padon juurella ja saattoivat kalpeassa kuutamossa nähdä, kuinka Marosvárin ispaanin keihäsmiehet ratsastivat satamasta kaislikkoiseen kahlaamoon. Sumu peitti ratsut rintaan asti, ja sivulta katsoen näytti siltä, kuin ne pää pystyssä uisivat kentällä.

Ispaanin henkivartijoita oli noin viisisataa. Viisisataa villinnäköistä, päättävää soturia, jotka Csanád itse oli valinnut sadankahdeksan kansakunnan kaikkein hurjimmista miehistä ja joita vain hänen rautainen kätensä saattoi pitää kurissa. Eläimelliseen voimaansa luottavien, härjänniskaisten, kopeannäköisten nuorten miesten rinnalla ratsastaa ratsutaisteluiden kaikkein viekkaimpiinkin temppuihin perehtyneitä, kauheiden arpien rumentamia vanhuksia. Ratsastajilla on yllään ikivanha turkkipuku: kahdesta yhteenneulotusta lampaannahasta toinen peittää rintaa, toinen selkää; käsivarret ovat kainalosta asti paljaat; uumalta kiristää leveä, metallinappinen vyö. Päässä on suippo lammasnahkalakki, joka on varustettu kämmenen levyisellä vaskikuulla. Tämä on sekä sotainen kaunistus että suoja miekaniskua vastaan.

Jalustimeen pistetty keihäs hyppelehtii olkapäältä riippuvassa hihnassa. Heidän jousensa ja nuolikotelonsa riippuvat vyöstä. Tätä lammasnahkoihin puettua pelottavaa joukkoa sanoi kansa piloillaan Csanád ispaanin karitsoiksi.

Pääjoukon edellä ratsasti kolme kypäripäistä miestä. Keskimäinen oli Marosvárin ispaani, yksi kaikkien aikojen suurimpia sotureista, Csanád herra.

Maajalassa ollessaan hän oli vain keskikokoinen mies, mutta hevosen seljässä istuessaan hän teki jättiläisen vaikutuksen. Nuoremmalla ijällään hän oli kuuluisa ruumiinvoimistaan; nytkin vielä luut murtuivat hänen kätensä painosta, mutta kun hänen sakea verensä on häntä kovasti nuijinut, on hänen ryhtinsä veltostunut. Se, joka näki hänet päivänvalossa, havaitsi hämmästyksekseen, että hän tavattomassa määrässä muistutti jalopeuraa. Vieläpä väriltäänkin. Kun hän alkoi vanheta, saivat hänen hiuksensa ja partansa omituisen keltaisen värin, hänen kasvonsa taas muuttuivat sairauden takia keltaisenruskeiksi.

Hänen kasvoillaan lepäsi petoeläinten kuninkaan vakava tyyneys ja alakuloinen ylevyys, joka kuitenkin huonosti peitti hänen hirveän ärtyisyytensä. Terävät, kirkkaat, säälimättömän viisaat silmät puoliksi peittyivät paksujen yläluomien alle, mikä seikka antoi hänelle kopean leiman. Tästä kauheasta, kauniista päästä näki, että ispaani on teräksentarmokas, leijonanrohkea mies; mutta senkin näki, että hänen viekkautensa on vielä ehkä voimaakin suurempi.

Csanád herra istui mahtavan etelköziläisen ratsun seljässä. Hänellä oli päässään huipukas hopeakypäri ja yllään rautapaita. Satulan vieressä riippui suuri kaksiteräinen sotakirves, jollaista Konstantinopolin keisarin normannilaiset henkivartijat siihen aikaan käyttivät taistelussa. Karitsat kertoivat, että heidän herransa taistelun kuumuudessa tällä sotakirveellä iskee kuoliaaksi miehen ratsuineen.

Ispaanin oikealla puolella ratsasti pappi Taszilló, Marosvárin tuomiokapitulin sotaisa rovasti. Pappi oli varustettu patakypärillä, kolmikulmaisella kilvellä ja pitkällä saksalaisella miekalla. Taszilló oli frankkilaista ruhtinassukua, aikoinaan, ennenkuin hän oli kyllästynyt maailman menon turhuuteen, hän oli kuuluisa urho. Mutta nyt hän jo oli unohtanut sotaisen nimensä ja tahtoi ainoastaan palvella Herran kunniaa. Hänen ulkomuotonsa oli sellainen, että hänet kerrankin nähnyt ei helposti häntä unohtanut. Hän oli laiha hongankolistaja, kasvot niin hirvittävän kalpeat, ankarat ja surulliset kuin haudalle veistetyn kivikuvan. Ohuet, verettömät huulet päästivät harvoin turhan sanan, puheliaat olivat vain hänen silmänsä, joista loisti haaveellinen tuli.

Ispaanin vasemmalla puolella hölkytti linnanpäällikkö Becs, jota kansa nimitti Sokeaksi Becsiksi, koska muuan raivostunut karitsa oli puhkaissut hänen toisen silmänsä. Muuten oli hänellä vaskenkarvaiset linnunkasvot ja ihmeellisen pitkä kotkankaula, jossa suonet paisuivat köyden paksuisiksi. Jos hänen ulkomuotonsa muistutti petolintua, niin hänen mielenlaatuaan voi jotenkin verrata kahlekoiraan, joka ei raatelevia hampaitaan käytä omaksi hyödykseen, vaan ruokkivan isäntänsä palvelukseen. Kun Csanád herra tahtoo, niin Sokea Becs hyökkää kristittyjen sotilaiden Kyrie eleison huudolla pakanoiden nuolituiskuun. Mutta jos ispaani olisi vaatinut päinvastaista, niin Sokea Becs olisi kohottanut vanhan sotahuudon Hujrá ja hakannut mäsäksi uusi-uskolaiset.

Varustukset, joita Csanád oli tehnyt joukon aamuista matkaa varten, ilmaisivat, ettei hän katso leikinasiaksi pusztan rouvan luona käyntiä. Jälkijoukossa ajaa hölkytteli useiden toisiinsa sidottujen, nuolia kuljettavien hevosten keskellä pyöveli, suuret rautasakset vyöhön pistettyinä. Näiden terä on leikkaava Seruzádin ruskean tukan, kauniimmat naisenhiukset laajoilla alueilla. Useimmilla keihäsmiehillä oli likaiset nahkasäkit satulannupin alla. Tällaisiin säkkeihin he kokosivat ihmispäitä. »Sokean Becsin laskujen mukaan, jos näet asia luistaa hyvin, on jokaisesta Seruzád rouvan kiharasta hakattava poikki yhden petshenegin pää.»

Csanád ispaani tiesi jo aikoja sitte, että ennemmin tai myöhemmin on miteltävä voimia rajavartijain kanssa.

Kajdum-heimoa olevat petshenegit (heitä nimitettiin myös kulta-armeijaksi kirjavan sotisopansa vuoksi) omistivat Kuel-heimoa olevien mustien petshenegien kanssa yhdessä Begen ja Temesin varsilla olevat seudut. Suurella itseluottamuksella he sanoivat itseään kuninkaan hurskaiksi rajavartijoiksi; mutta siitä huolimatta he hommasivat rajalla kaikkea muuta kuin vartioimista. Se oli ylpeä, levoton, sakeaverinen ja sotaisa kansakunta, ja pari vuotta takaperin se oli vastahakoisesti tunnustanut kristinuskon erityisten lihavien peltojen ja laidunten toivossa. Kun heidän ispaaninsa tai kuten he sanoivat, bekensä, kuoli, — muutamien kertoman mukaan hänet tappoi metsäsika, toisten mukaan oman puolison puukko, — korotti kulta-armeija beken lesken, sotaisan Seruzád rouvan päälliköksi. Mustat petshenegit eivät kuitenkaan halunneet naista palvella: veristen kahakkain jälkeen he lähtivät tiehensä Begen leiristä ja vaelsivat pitkin Temesin rantaa Karánin laaksoon.

Naisen hallinnon alaiseksi jouduttuaan kulta-armeija oli aivankuin tullut riiviöön. Keväällä liikkui pyrstötähti taivaalla, ja koska sellainen taivaanmerkki kaikkialla maailmassa ennustaa sotaa, jättivät kajdumilaiset kynnöt ja kylvöt, alkoivat asestautua ja kiertelivät koko kesän pusztalla niin levottomina kuin savun karkoittamat ampiaiset. Muun vihollisen puutteessa he kahakoivat mustien petshenegien kanssa. Begen petshenegileirissä alkoi taas taajaan käydä maanpakolaisia ennustajia ja vanhaan uskoon kiintyneitä regösejä.

Heidän levottomuuttaan vielä lisäsi Alpár päällikön pikaisesta paluusta puhuvat ennustukset.

Csanád herran kärsivällisyyden mitta tuli vihdoin täyteen tuon uhkarohkean loukkauksen kautta, jonka röyhkeä pusztan rouva kohdisti kirkkoon ja ispaaniin.

Karitsat kulkivat Harangodin matalan virran yli, ja Sokea Becs kannusti hevostaan saadakseen kiinni vakoojat, jotka eteenpäin ojennetuin keihäin nelistivät joukon edellä väijyväin koirain tavoin tehden suuria kaarroksia rämeisellä maalla.

Silloin ryhtyi pappi Taszilló puhumaan. Hän puhutteli ispaania latinan kielellä; samoinkuin Gellért piispa, ei hänkään osannut kansan kieltä.

— Tietoomme on tullut, — sanoi hän, — että Keven metsässä majailevat pakolaiset ovat onkineet kivisen epäjumalankuvan Tonavasta ja rakentaneet sille alttarin metsään. Keven linnan päällikkö ei uskalla kukistaa tuota kurjaa kuvaa, mutta odotamme, ettet sinä, herra, ole kärsivä häpeäpilkkua kirkkokomitaatissamme.

— Jos pään katkaiset lohikäärmeeltä, silloin voit polkea kuoliaaksi käärmeenkin, — vastasi Csanád herra lyhyesti.

— Luuletko, herrani, että keskipäiväksi olemme suoriutuneet kulta-armeijasta? — kysyi Taszilló.

— Joko me siitä tai se meistä, — vastasi ispaani kuivasti.

— Jollet luota voimiisi, silloin olisit tehnyt viisaasti, jos olisit kutsunut aseisiin linnan alustalaisetkin.

Csanád herra kohautti hartioitaan. Luultavasti hän piti lapsellisena papin myöhästynyttä neuvoa.

— Olisin tehnyt sen, jos olisin heihin luottanut, — vastasi hän murahtaen. — Mutta en usko enää muuhun kuin omaan miekkaani — henkivartijoihini vain niin kauan kuin ratsastan heidän edessään.

Rovasti katsoi synkästi ispaaniin, mutta Csanád jatkoi jyrisevällä leijonanäänellä:

— Ei minulla ole enää aikaa aprikoida! Alföldin herrojen asunnoilla, Marosista aina Számosiin asti, paukkuu yötä-päivää vasara. Tiedätkö, ketä varten taotaan näin paljon nuolia? Sinua varten, pyhä isäni, ja minua varten. Ei tuulella täytetty petshenegi ole meidän vihollisemme, vaan itsepäinen alföldiläinen ja viekas erdélyiläinen… Minä tarvitsen huomiseksi viisisataa päänuppia naulatakseni ne linnani seinälle… Silloin ehkä herrat huomaavat, ettei ispaani Csanádin suusta ole vielä kaikki hampaat pudonneet.

— Kapinaa valmistetaan Tiszan tienoilla, kapinaa vuorten takana, kapinaa kaikkialla! — puhui pappi.

Sitte hän kumarsi päänsä ja alkoi rukoilla.

Csanád herran suupieliin ilmestyi äkkiä sapekas hymy. Sairaan leijonan katkeralle mielelle tuotti lievitystä ihmisten kiusaaminen.

— Tiedätkö, mitä Tiszan herrat sanovat? He sanovat, etteivät ole Nazaretin Jesuksen vihollisia, vaan italialaisten ja saksalaisten, jotka kiipeilevät Kristuksen palatsiin. He tunnustavat, että Jesus on oikea Jumala, mutta ne, jotka hänen nimessään tulivat meidän keskuuteemme, ovat vääriä apostoleja.

Taszilló kiinnitti kysyvästi mustat silmänsä Csanádiin. Mutta tämä jatkoi huomattavalla mielihyvällä:

— Beilusilainen Vata, joka nyt on ensimäinen mies heidän joukossaan, luetutti kirjureillaan pyhiä kirjoja, ja niistä kävi selville, että kun vanhat apostolit täytettiin pyhällä hengellä, he alkoivat saarnata vierailla kielillä ja julistivat sanaa kullekin kansalle sen omalla kielellä. Kas, sanoo nyt Vata, nuo apostolit jotka István lähetti meidän keskuuteemme, eivät ymmärrä meidän kieltämme, vaan opettavat meille vieraita tapoja, siis ne eivät ole pyhän hengen oikeita apostoleja.

— Kurjaa kerettiläisyyttä! — huusi rovasti. — Sata kertaa kurjempaa kuin pakanain uskottomuus!

Rovasti huomasi Csanádin huulilla ilkeän hymyn ja silloin hänestä yhtäkkiä tuntui siltä kuin hän näkisi suurherran monimutkaiseen sieluun. Sentähden hän hillitsi kiivastumisensa ja sanoi kylmästi:

— Totisesti sanon, että vaikka unkarilaiset pukeutuisivatkin lammasten vaatteisiin, he kuitenkin sydämeltään ovat kaikki susia. Kuningas István tunsi hyvin heidän petomaisen luonteensa, sentähden hän ei heille uskonutkaan kirkon pyhän viljelyksen vartioimista. Maan mullassakin siunattakoon suurta kuningasta, joka pyhässä innossaan ei tuntenut sääliä omaa vertaankaan kohtaan. Samoinkuin Abraham oli valmis uhraamaan oman poikansa Herralle, samoin Istvánkin uhrasi Jumalalle oman verensä karkoittamalla maasta uskossa heikot Arpád-prinssit ja korottamalla valtaistuimelle uskossa vahvat venezialaiset. Péter herra taas, vaikka hänessä onkin puutteita, on hankkinut itselleen ikuisia ansioita sen kautta, että hän päätti Istvánin työn, antautui kristinuskon etevän taistelijan, Saksan kuninkaan vasalliksi ja jätti vallan koeteltujen uskovaisten vieraiden käsiin. Unkarilaiset herrat kerskaavat liiaksi maanvalloittajien esi-isiensä Arpádin ja hänen päällikköjänsä kunnialla. Mutta kirjoitettu on, ettei maailmassa ole muuta kunniaa kuin se, jonka ihminen hankkii Jumalaa palvellessaan. Ja liiaksi ääntä pitävät unkarilaiset herrat siitäkin, että tämä maa on unkarilaisten. Mutta mikä on unkarilainen? Mikä on saksalainen? Tyhjä sana, henkäys! Kansat tulevat ja katoovat kuin virran aallot; ikuinen valtakunta on vain yksi: Jesuksen valtakunta. Jesus on Rooman pyhän paavin ja keisarin käteen antanut kaiken maallisen vallan. Mutta joka ei nöyristy Jesuksen maallisten vallanpitäjien edessä, se kapinoi taivasta vastaan ja niittää ylpeydestään rangaistuksen…

Csanád kuunteli pappia ivallisen tyynesti. Muuten on todennäköistä, että vaikkei hän kaikessa ollut yhtä mieltä rovastin kanssa, hän vielä vähemmän oli samaa mieltä Vatan kanssa. Hän oli kautta koko elämänsä kulkenut omia tutkimattomia, aina päämäärään vieviä teitään.

Nuorena, kun hän vielä oli Marosvárin suurherran, Ajtonyin alapäällikkönä, hän oli kristinuskon päättävä ja vaarallinen vihollinen. Kun hän myöhemmin oppi tuntemaan uudessa uskossa piilevän, vastustamattomasti kasvavan voiman, siirtyi hän István kuninkaan palvelukseen ja kuninkaan joukkojen etunenässä teki lopun Ajtonyin vallasta ja elämästä. Siitä alkaen Csanád oli unkarilaisen kristillisyyden terävä piilukirves.

Hän ei vielä koskaan ole pyytänyt neuvoa keltään. Csanád herra tietää tälläkin kertaa, mitä tulee tehdä. Tälläkin kertaa hän on oleva piilukirveenä. Hän panee liikkeelle koko peljättävän voimansa ja kaiken armottoman päättäväisyytensä puolustaakseen uutta järjestystä, puolustaakseen omaa maankuulua mahtiaan ja määrätöntä omaisuuttaan.

Ispaani olisi ehkä jatkanut vielä ärsytystään, jollei hänen ratsunsa olisi pärskyen nostanut päätään. Karitsain riveistä kuului murinaa.

He olivat petshenegi-alueen rajakummulla, jonne Gellért piispa oli hiljakkoin pystyttänyt suuren puuristin. Ristinkuva makasi nyt saastaisten käsien kaatamana poikki tien… Vapahtajan kuva makasi kasvot päin turvetta. Ristin sijaan oli pystytetty ohut, pitkä keihäs ja sen kärkeen kurjan pilkallisesti isketty verinen hevosen pää…

Taszilló papin otsalle ilmestyi kaksi veripunaista täplää.

— He ovat häpäisseet Herran! — mutisi hän kauhuissaan. Ispaanin kasvot synkistyivät.

— He pilkkaavat minua! — ärjäisi hän.

Se oli varsan pää, valkoisen varsan. Aamutuuli liehutti harjaa korvien välissä, suu oli auki kuin hirnumista varten.

Muuan nuori mies aikoi lyödä sen alas keihään nokasta.

— Älä koske! — kiljaisi Csanád. — Sitte vasta saat sen kaataa, kun minä sen sijaan pistän uskottoman lurjuksen verisen pään!

Kuu katosi nyt mustan pilvenrepaleen taakse. Taajoissa riveissä ratsastava joukko oli kuin jättiläiskokoinen musta karvamato, joka nälkäisenä ja ahneena ryömii petshenegipusztan sydäntä kohti.

V.

Vahvasti ruskotti jo, kun Csanádin joukko ehti petshenegimetsän laitaan.

Ispaanin komennuksesta he pysähtyivät sinne odottamaan edeltä käsin lähetettyjen vakoojain palaamista. Muutamat keihäsmiehet juottivat hevosiaan, toiset tarkastelivat aseitaan. Sitte kaikki liikahtamatta ja tarkkaan katselivat aamu-usvassa tummalta näyttävää metsää kuin susilauma lammasläävän seinää. He olivat, päättäväisiä, mutta huonolla tuulella: he tiesivät, että läävää vartioi tuhat kiukkuista petshenegikoiraa.

Pitkän ajan kuluttua ilmestyi nelistävä ratsastaja sumusta: Sokea Becs.

— Herrani, — sanoi hän, — ihmeen näin metsässä. Petshenegien leiri on kadonnut kuin maa olisi sen niellyt. Tuo koirankuonolainen nainen on lähtenyt tiehensä ja vaunuineen, telttoineen ruvennut maata kiertämään. Talviasuntonsa ja rehuvarastonsa hän on polttanut.

— Perässä! — huusi Csanád.

Linnanpäällikkö oli puhunut totta.

Tummien metsäseinien ympäröimä aukeama, jossa vielä eilen koko telttakaupunki sijaitsi, oli nyt äänetön ja autio. Vain paljaaksi poljettu nurmikenttä, maahan lyödyt paalut ja kaikkialle varisseet oljenkorret ilmaisivat, että tässä oli ihmisiä majaillut. Jätteiden joukossa kuopi jokunen laiha koira, ratsastajat nähdessään ne peljästyneinä juoksivat tiehensä. Metsän laidassa kohoavan kummun huipulta nousi ohut savu kytevistä hirsistä. Siellä seisoi äsken petshenegien beken karkeasti kokoonkyhätty talviasunto.

Karitsat katselivat vaieten toisiaan. Kentällä vallitsi ahdistava, melkeinpä pelottava hiljaisuus.

Tumman metsän yläpuolella taisteli yksinäinen, alakuloinen tähti aamuruskon kanssa.

— Tuuli musertakoon noiden uskottomain koirain luut, — huudahti Sokea
Becs, — aina olen sanonut, että heillä on liittolaisia linnassa!

Muuan ratsastaja ajoi keihäänsä varrella erään melkein kuoliaaksi peljästyneen miehen Csanádin eteen. Hänet oli löydetty muutaman kuopan pohjalta makaamasta, nukkuneena tai nukkuneeksi tekeytyneenä.

Vanki heittäytyi kasvoilleen ispaanin eteen ja suuteli maata. Sitte hän kohosi polvilleen hampaiden kovasti kalistessa.

Ensi silmäyksellä näki, ettei hän kuulunut sotilassäätyyn, eipä edes ollut petshenegi. Seljässään hän kantoi kolmikielistä kannelta, joka selvään ilmaisi hänen ammattinsa. Hän oli yksi noita kierteleviä laulajia, joille koitti sangen huonot päivät, kun Gellért piispa ankarasti moitti unkarilaisia herroja siitä, että he kuuntelevat regösien ja igricien jonninjoutavuuksia ja yöt läpeensä istuvat katetun pöydän ääressä. Kulkurilla oli kulunut nahkatakki, siniset roimahousut ja ruojut. Hän oli jäntterä poika, tavattoman ruma parrattomine kasvoineen ja sellaisine varkaansilmineen, joista kansa sanoo, että niiden katseesta seinänrakokin ritkahtaa. Hänen pitkä tukkansa riippui saksalaiseen tapaan alas kasvoille, niin että korvat jäivät peittoon. Tämä seikka saattoi epäluuloisessa henkilössä herättää sen arvelun, että laulaja oli jättänyt korvansa jonkun kihlakunnantuomarin kouraan.

— Kuka olet? — kysyi ispaani kiinnittäen terävän rautakatseensa viuluniekkaan.

— Olen Jumalaa pelkäävä kristitty, — vastasi hätääntynyt poikkikorva. — Nimeni on Ekese… Pannonhalman pyhiltä isiltä opin kirjoitustaidon ja myöskin osaan viulullani soittaa hartausvirsiä.

— Mitä hakee kristitty ihminen koiranuskoisten majoista?

— Älä pane pahaksi sanojani, suurherra, en vapaaehtoisesti joutunut tänne. Pyrin käyden Keven linnaan, jonka päällikkö on hurskaan laulun suosija, mutta illalla huomasivat minut tasangolla harhailevat rajavartijat…

— Kerro, mitä näit leirissä. Mutta varo kieltäsi!

Ekese suuteli uudestaan maata.

— Henkeni on kädessäsi, suurherra. Kun he laahasivat minut tänne, ei enää yhtään telttaa ollut pystyssä aukeamalla. Pelkkiä asestettuja miehiä näin vartiotulien ympärillä… He olivat hauskalla tuulella, laulelivat ja joivat… Heidän puheistaan sain tietää, että telttakuormat olivat naisväen kera lähteneet liikkeelle jo iltapäivällä… Yksi naisihminen kuitenkin oli heidän joukossaan ja häntä he kaikki kunnioittivat päällikkönään. Pitkä, komea nainen; hänellä on rautapaita ja torvi kaulasta riippumassa… Kun he huomasivat, että olen laulaja, eivät he tehneet minulle mitään pahaa, mutta kuitenkin he pakottivat minut juomaan kanssaan ja laulamaan heille… En sitä mielelläni tehnyt, suurherra, sillä olen harras kristitty, mutta en uskaltanut vastustaa…

— Älä lörpöttele, vaan kerro mitä näit!

— Kuu vaelsi jo jotenkin korkealla, kun eräs kultakypärinen vanha mies saapui leiriin. Silloin he ryhtyivät sellaisiin jumalattomuuksiin, joita vain kauhulla saatan muistella ja joita en uskalla kertoa…

— Puhu!

— Sinä vaadit sitä, suurherra, siis kerron: he uhrasivat hevosen hirveälle epäjumalalleen. Valkoisen varsan teurasti kultakypärinen mies, tuo saatanan kirottu ylimäinen pappi. Kun varsan veri juoksi, puhalsivat he kaikkiin torviinsa ja kalistivat kauheasti aseitaan… Sitte he tanssivat leimuavan uhritulen ympärillä ja tanssia johti rautapaitainen rouva… Miehet leikkasivat tukkansa lyhyeksi, söivät hevosenlihaa ja harjoittivat muita jumalattomuuksia… He sanoivat, ettei saksalainen jalka-jumala heitä enää hallitse, vaan taas on pusztalla herrana vanha ratsu-jumala. Ah, kuinka kristitty sydämeni vuosi verta nähdessäni noin suurta hävyttömyyttä!

— Koska ne lähtivät matkaan? — kysyi ispaani.

— Sitä en tiedä, armollinen herra. Päästäkseni erilleni heistä pujahdin kuoppaan. Mitäpä kieltäisin, he juottivat minulle paljon viiniä ja niin vaivuin syvään uneen. Vasta silloin heräsin, kun palvelijasi suvaitsi potkaista minua kylkeen.

Ispaani käänsi silmänsä pois ja katseli synkin kasvoin taivaalla näkyvää yksinäistä tähteä. Nyt alkoi Sokea Becs tutkia laulajaa.

— Minne olet korvasi jättänyt? — kysyi hän.

— Marosin linnaan, — vastasi Ekese nöyrästi, katse maahan luotuna.

— Muistan sinut, kulkuri. Kaksi vuotta takaperin tuomitsi ispaani sinut varkaudesta…

Silloin puhui pappi Taszillókin.

— Rikkokaa hänen viulunsa!

Muuan keihäsmies riisti Ekesen olkapäältä hihnasta riippuvan soittokoneen ja sotki sen korkoraudoillaan mäsäksi.

— Ekese, — sanoi linnan päällikkö, — nenäsi olet vielä meille velkaa.
Jos pistät nokkasi linnaamme, perimme sinulta saatavamme.

Csanád ispaani lopetti keskustelun.

— Perässä!

Sokea Becs raapi korvallistaan… Kaikesta siitä, mitä tähän asti oli käynyt ilmi, hän näki selvästi, että kulta-armeija oli päättänyt taistella viimeiseen asti. Jos olisi voitu yllättää petshenegit äkkiarvaamatta, niin karitsat luultavasti olisivat suoriutuneet heistä. Mutta ei ollut viisasta hyökätä avoimessa taistelussa kahta vertaa suuremman joukon kimppuun. Muuten ei petshenegien tapana ollut myydä halvasta nahkaansa.

Kunnon linnanpäällikkö ajatteli vain näin, mutta ei puhunut päällikölleen mitään. Hän heitti silmäyksen hänen kasvoihinsa, joissa suonet paisuivat sormenpaksuisiksi, sitte hän lanteessaan riippuvalla lyhyellä ruoskalla iski ruskonaan päähän ja huusi itsekin: Perässä!

Kun viimeinenkin ratsastaja jo oli kadonnut puiden taakse, kömpi Ekese ylös maasta. Hän kokosi viulunsa pirstaleet ja surullisena tarkasteli ja sovitteli niitä toisiinsa. Yhtäkkiä pääsi sitte suuri kiukku hänessä valloilleen. Hän pui nyrkkiään poistunutta joukkoa kohti ja huusi vihaisesti:

— Rangaiskoon heitä Jesus Kristus!

Varovaisuuden vuoksi hän vielä lisäsi:

— Ja rangaiskoon myös Allah, rangaiskoon Okkán jumalakin!

Tämä laulaja oli yksi noita kaikkiuskoisia, joita silloin oli valtakunnassa suuri joukko. He pelkäsivät joka jumalaa, mutta eivät palvelleet yhtäkään.

* * * * *

Perässä!

Pusztallakin on helppo löytää tie, jota tuhat hevosta on polkenut…
Karitsat suuntasivat kulkunsa etelää kohti.

Kun he ehtivät Begen laajaan kaislikkoon, levisi sokaiseva, liekehtivä valomeri kautta koko tasangon. Eläimet ja ihmiset höyrysivät hiestä, mutta kaikkiin oli tarttunut päällikön tulinen takaa-ajokiihko. Karitsat tiesivät kyllä, että heidän täytyy taistella suurta ylivoimaa vastaan, mutta he eivät kuitenkaan olleet levottomia. He luottivat niin sokeasti Csanádin voittamattoman maineeseen, että he hänen päällikkyytensä alaisina olisivat taistelleet vaikka helvetin legionia vastaan.

Joka tunti he pysähtyivät antaakseen ratsujensa levähtää. Leili kulki silloin kädestä käteen… Mutta Csanád teki pikaisen lopun levähdyksestä. Perässä!

Pensaikot ja aukeat niityt lensivät heidän ohitseen… Silloin-tällöin he saapuivat alastoman järven rannalle, josta vesilintu lensi räkättäen ylös ilmaan…

Päivällisen aikaan, kun hiottava kuumuus porotti kaislikkoon, ohjasi rovasti ratsunsa Csanádin rinnalle.

— Herra, — sanoi hän, — emme nyt toimi hyvin. Jos saavutammekin pusztan rouvan, niin kuinka voimme taistella hänen kanssaan väsyneillä ratsuillamme?

Ispaani kääntyi silloin Taszillón puoleen, ja pappi kauhistui hänen kasvojaan. Csanádin kasvot olivat siniset, melkein mustat. Silmät verestivät. Raskaasti hengittäen hän vastasi:

— Joko leikkaan pusztan rouvan hiukset tai hautaannun tänne aavikolle.
Sillä sanon sinulle, että jollemme tänään tukahduta tätä tulta, jos
Csanád ispaani palaa kotiin kärvennettynä, häpeissään, niin huomenna jo
on oma asuntomme liekeissä ja minun kanssani palatte tekin!

— Niinpä siis meitä auttakoon sotajoukkojen herra!

Aurinko oli jo laskun puolella, kun Sokea Becs karautti päällikkönsä rinnalle ja viittasi kädellään itäiselle taivaanrannalle.

— Tuolla ne ovat!

Matalalla rannalla liikkui muutamia mustia pisteitä. Kaukaa katsoen olisi voinut luulla kurkiparven siellä liikkuvan.

— Niillä on tupsuiset keihäät, petshenegejä! — sanoi linnanpäällikkö, joka yhdellä silmällään näki yhtä hyvin kuin ilves kahdella.

Sokea Becs huomasi ihmeekseen, että ispaani istui satulassa silmät kiinni…

— Perässä! — hörähti Csanád.

Petshenegit eivät pitkään aikaan liikahtaneet kummullaan. Kuitenkin heitä oli kaikkiaan vain noin kymmenen tai kaksitoista. Kun karitsat olivat enää ainoastaan muutaman nuolenkantaman päässä heistä, he vihdoinkin vilkastuivat. Mutta vielä silloinkin kulki viinileili kädestä käteen ja he korjasivat ohjaksia. Muuan heistä, pitkä roikale, joka istui kirjavan ratsun seljässä, asetti kämmenensä torveksi suunsa eteen ja huikautti takaa-ajajille:

— Hiljemmin, Becs setä, huomennakin hevosta tarvitaan!

Hänen toverinsa päästivät raikuvan naurun tämän neuvon johdosta. Sitte yksi heistä vihelsi kimeästi, jolloin kaikki kumartuivat hevosensa harjaan ja nuolennopeasti kuin pääskyparvi kiisivät pitkin tasankoa.

— Emme ikänä saa heitä kiinni! — murisi linnanpäällikkö katkerasti.

Petshenegit katosivat toisinaan kumpujen taakse, kunnes uudestaan pujahtivat takaa-ajajain näkyviin. Toisinaan heidän joukkonsa lisääntyikin. Nyt he noin kolmenkymmenen miehen suuruisena joukkona nelistivät yhdessä rivissä, huikeasti huudellen ja heilutellen keihäitään päänsä päällä. Muuan makasi seljällään nelistävän hevosen seljässä, toinen seisoi satulassa. He ärsyttivät takaa-ajajiaan.

Sokea Becs kirosi yhtäkkiä rajusti. Eivätkös väinkin eksyttäneet heitä vaunujoukon jäljiltä?

Harhailevia heittiöitä seuratessaan he olivat poistuneet pääjoukon jäljiltä. Linnanpäällikkö muutti suuntaa ja johti taas etelää kohti poikiaan. Petshenegijoukko kääntyi heti ja seurasi nyt karitsain jäljessä kuin hyttysparvi kedolla kulkevan ihmisen perässä. Oikealta puoleltakin ilmestyi muutamia tupsukeihäitä, ja petshenegit luottaen levänneihin hevosiinsa kiertelivät nyt tuskin parin nuolenkantaman päässä henkivartijain ympärillä. Yksi ja toinen nuori poika, joka tuskin pysyi nahoissaan, ohjasi ratsunsa lähemmäksikin ja rivoja sanoja karjuen kiidätti heidän ohitseen.

— Nytpä tiedän jo, minne pusztan rouva aikoo, — sanoi linnanpäällikkö,
— Keven hietakentille!

— Perässä! — mutisi Csanád.

Jo alkoi hämärtää, kun vihdoin keksittiin petshenegien pääjoukko pusztan rannalla. Linnanpäällikkö huomautti siitä Csanádille; ispaani kannusti väsynyttä hevostaan ja nelisti pois riveistä. Miehensä katselivat ihmetellen häntä… Hänen ratsunsa teki suuren kierroksen nurmella ja kääntyi sitte Marosvária kohti… Ispaani horjahti satulassa ja kallistui hevosen kaulalle… Muutamat nelistivät hänen perässänsä ja ehtivät juuri oikeaan aikaan ottamaan vastaan satulasta putoavaa suurherraa…

Jättiläinen makasi kulottuneella nurmella suljetuin silmin, tummansinisin kasvoin ja pelottavasti koristen.

— Häntä ahdistaa sakea verensä, — kuiskasivat miehet.

— Herrani, Csanád herrani! — huusi Sokea Becs.

Aurinko oli jo silloin laskemassa. Taivaanlaki oli veripunainen, samoin pusztakin, aivankuin jokainen korsi olisi kastettu vereen. Oli aivan tyyni, ei ruohonkorsikaan liikkunut. Kaukaa kuului petshenegien nelistävien hevosten kapsetta ja taajaa torventoitotusta.

Pappi Taszilló polvistui Csanádin viereen ja alkoi kuuluvalla äänellä lausua kuolevain rukousta:

— Proficisce anima christiana…

Silloin Csanád avasi taas silmänsä. Hän ei tiennyt, missä oli, eikä ymmärtänyt mitään siitä, mitä ympärillään tapahtui. Surullisesti, mietiskellen ja kysyvästi hän tuijotti punaiselle taivaalle yhä uudestaan toistellen tuota sanaa, joka nyt ratkaisemattomana arvoituksena ahdisti hänen mieltään.

— Pusztan rouva! Pusztan rouva!

Papin pään päällä viuhahti petshenegin nuoli. Silloin huusi Sokea Becs jyrisevällä äänellä:

— Piiriin, miehet! Puolustakaamme kuolleen herramme ruumista.

VI.

Sunnuntai koitti.

Marosvárissa — jota paikkaa viime aikoina István kuninkaan tahdosta oli alettu nimittää Csanádin linnaksi — ei vielä keskipäivällä tiedetty mitään petshenegejä vastaan lähteneen joukon kohtalosta.

Vesiportin edustalla ja sisällä linnassa vallitsi aika vilkas liike. Piispan asuntokaupunki täyttyi sunnuntaisin kastetta haluavista, joita papit ja ispaanin miehet johtivat pitkissä jonoissa tuomiokirkkoon.

Viime aikoina oli merkillisesti taajentunut nuorten kristittyjen lauma, kun oli liikkunut huhu, että Csanád ispaani aikoo karkoittaa maatiloiltaan kaikki kastamattomat suvut.

Miehet saapuivat ratsujoukoissa. Lautaspyöräiset vaunut kuljettivat naisia. Jopa kymmenenkin istui varjoa antavan kirjavan katoksen alla, tummanpunaisia, räikeäpukuisia vaimoja, kukitettuja tyttöjä ja loistavasilmäisiä pienokaisia. Vaunujen vieressä laaposti peräkanaa pitkässä rivissä ruojujalkaista palvelusväkeä, sohien kepillään tien syrjiä.

Ne, jotka eivät heti mahtuneet tuomiokirkon kastekappeliin, etenkin kärsivällisenluontoiset köyhät, oleskelivat siksi, kunnes heidän kastamisvuoronsa tuli, Marosin rannalla vesiportin edustalla. Siellä pitivät ismaelilaiset tällaiseen aikaan markkinoita. He tarjosivat miehille veitsiä ja tuluksia, naisille lasihelmiä ja hopeasolkia.

Satamassa oli kaksi kuninkaan suolalaivaa. Suolamöhkäleillä täytetyt suuret puualukset tulivat Erdélyista ja Tonavaa kohti pyrkiessään pitivät pyhää linnan juurella. (Tällainen laiva oli kerran syynä Ajtony päällikön kukistumiseen; kreikkalaiseen lankoonsa luottava suurherra otti tullia István kuninkaan suolasta, ja Csanád herra pesi Ajtonyin verellä kuninkaan oikeutta kohdanneen häpeän.)

Linnan ihmiset muuten eivät mielellään seurustelleet kuninkaan laivaväen kanssa. Vaikka he nauttivat suuria etuoikeuksia, niin kirkko kuitenkin katseli heitä epäluuloisin silmin; samoinkuin erdélyiläiset yleensä, niin hekin uskonasioissa olivat kaksinaamaisten maineessa. Heistä kerrottiin sitäkin, että heidän laivoissaan usein piileskelee erdélyiläisten pakanaherrojen sanansaattajia.

Piispan asepalvelijat, jotka linnan varusväen poissaollessa vartioivat vesiporttia, ihmettelivät kovin, kun puolenpäivän rinnassa pieni ratsujoukko alföldiläisiä maatilanomistajia pyysi päästä sisään portista.

Yleisesti tunnettu asia oli, että herrat itsepäisellä kopeudella karttoivat Csanádin linnaa. Noita harvinaisia vieraita saattoi olla kahdeksan; heidän johtajansa oli kaunis, harmaapartainen viekkaannäköinen ukko. He istuivat sulkatöyhtöisten, loimella varustettujen ratsujen seljässä. Heidän yllään oli monivärisillä persialaisilla kukilla kirjailtu valkoinen mantteli. Kokonainen palvelijajoukko karautti heidän jäljessään kuljettaen monilukuisia varahevosia. Varahevosia ei ollenkaan tarvittu, he kuljettivat niitä mukanaan vain komeilun halusta.

Vaikka Tiszan herrat kaikki olivat tulleet osallisiksi kristinuskon pyhyydestä, niin he kuitenkin erdélyiläisten kera olivat uuden järjestelmän sitkeimpiä vastustajia. He asuivat Tiszan rannoilla Marosista aina Számosiin asti. Heidän talviasuntonsa sattuivat sangen kauaksi toisistaan, kun ne sijaitsivat suurten vainioiden keskellä, jotka heidän kanta-isänsä ensimäisessä maanjaossa olivat itselleen hankkineet. Kesäisin he majailivat huopateltoissa, suureksi mielipahaksi Gellért piispalle, joka alati heitä kehotti, pyysi ja uhkaamalla vaati rakentamaan, kristillisiä kivitaloja muiden jumalaapelkääväin kansojen tapaan.

Vaikka veriset rajakahakat olivat tavallisia herrojen kesken, niin he kuitenkin kaikitenkin vetivät yhtä köyttä ja pitivät itseään kaikkia muita, vieläpä pyhästi eläviä pappejakin parempina. Heidän esi-isänsä kuuluivat vanhaan sotilassäätyyn, tuohon etuoikeutettuun palkkasoturijoukkoon, joka Arpád ruhtinaan päällikkyyden alaisena suoritti loppuun maanvalloitustaistelut ja joka myöhemminkin, maahan asettumisen jälkeen, piti koko maanosaa hampaita kalisuttavan pelon vallassa. Silkinkarvaiselta, kamalan kauniilta tiikerijoukolta mahtoi näyttää tuo armeija, joka pehmeillä käpälillään hiipien varasti itselleen europpalaisen kansankartanon. Yhtä tahtoa totellen, hornamaisella nopeudella se ilmestyi milloin siellä, milloin täällä, yötisaikaan, punaista tulenloimua levittäen, ja tiikerinkynsien isku ennätti aina ennen hätäkapulaa.

Maatila on kaiken sotaisen järjestyksen surma. Kun herrat jo olivat pystyttäneet telttansa omille pelloilleen eikä enää vapaalle pusztalle, silloin heidän sotakurinsa höltyi, karaistuksensa ja ampumataitonsa huononi. Saaliinhimo ja hillitön tappelunhalu kuitenkin yhä vielä kiihotti heitä ja saattoi kansakunnan usein vaaraan. Ruhtinas Géza teki sitte lopun heidän vallastaan ja kuningas István asetti ulkomailta tulleita herroja sotajoukkojensa päälliköiksi.

Heidän jälkeläisensä olivat jo toisen ajan kasvatteja, mutta siitä huolimatta näki heidän ulkomuodostaankin, että vapaiden ja onnellisten isäin veri virtasi heidän suonissaan. He olivat sopusuhtaisia, ylpeäryhtisiä miehiä. Suu ja nenä oli kaikilla yhtä jalopiirteinen ja jokaisen katse oli tulinen ja rauhaton.

Heitä luonnollisesti ei vetänyt kaupunkiin uskonnollinen into, vaan uteliaisuus; he olivat saaneet kuulla, että Csanád ispaani oli ratsastanut petshenegipusztalle, ja halusivat nyt saada tietää, mitä hän oli siellä toimittanut.

Vaikka heidän joukossaan oli sellaisiakin, jotka vasta ensi kerran elämässään näkivät kivitalon, niin kuitenkin erehtyisi, jos luulisi kaupunkielämän vilinän herättäneen pusztan miehissä ihmettelyä tai kunnioitusta. Ylpeän levollisena, nähtävästi tykkänään vapaana uteliaisuudesta, joukko kulki portista sisään ja ratsasti pitkin pääkatua. Teltassa asuvien esi-isien jumala kirosi kiviseinien kaikki rakentajat, ja heidän jälkeläisensäkin tunsivat osaksi vastenmielisyyttä, osaksi sääliä niitä ihmisiä kohtaan, jotka taajoihin parviin sulloutuneina asuvat sikin-sokin kivi- ja puukonissaan. Pusztan perimätietojen mukaan on kaupungin asukas pelkuri, lörppö ja petturi. Moitittava jo senkin vuoksi, että jakaa rahasta vieraanvaraisuutta. Senkin tiesivät aurinkoisten lakeuksien asukkaat, että kaupunkien tunkkaisissa komeroissa inhottavat rikokset ja sairaudet sikiävät.

Etelä-Unkarin muinaisen herran, Csanádin kukistaman Ajtony päällikön aikana oli Marosvár vain jonkinmoinen vallikaivannon ympäröimä leiri. Mutta Csanád herra lujitti sen tonavantakaisten linnain malliin ja varusti vallitukset torneilla. Sen jälkeen kuin se tuli piispan asuntokaupungiksi, sijoittui muurien sisäpuolelle paljon ulkomaalaisia käsityöläisiä ja monta kelvotonta seikkailijaa. Siihen aikaan, ennen ristiretkien alkamista, vaelsi jo suuria joukkoja ulkomaalaisia kulkureita pitkin maata. Osaksi ne olivat pyhälle haudalle pyrkiviä katujia, osaksi levotonverisiä seikkailijoita. Jälkimäisistä monet rupesivat kuninkaan ja linnanispaanien palvelukseen ja useat heistä hankkivat itselleen maatilan, jopa linnankin. Toiset, jotka eivät saavuttaneet kuninkaan suosiota, vetäytyivät edemmäksi ja pyytämättömillä käännyttämisyrityksillään ja alituisilla väkivaltaisuuksillaan suututtivat siihen määrään tuon ulkomaalaisia niin suuresti suosivan Istváninkin, että hän ajatti ruoskalla useita tällaisia pyhiinvaeltajajoukkoja maasta pois.

Kun kaupunki kasvoi nopeasti eikä sitä kaivantojen ahtaan kehän takia voinut laajentaakaan, pääsivät porvarit pälkähästä siten, että rakensivat pienet olkikattoiset puukönsänsä toisten niskaan ja selkään. Kaupunginmuurien sisällä paisuva rakennusten rykelmä, monimutkaiset, lokaiset avopaikat, kapeat polut ja kirjavan romun täyttämät nurkkaukset tekivät puunkoloon ahtautuneen mehiläispesän vaikutuksen.

Suurempia rakennuksia oli vain etelänpuoleisessa yläkaupungissa. Siellä kohosi Ajtony päällikön vanha palatsi jossa nyt Csanád ispaani hallitsi. Maakerros oli rakennettu mahtavista kivimöhkäleistä; kapeat, kulman muodostavat kiviportaat johtivat tammiovelle; lasin asemesta öljytyllä palttinalla varustettujen kaksoisakkunain kaarta tukivat pienet pyöreät pylväät. Yläkerros oli ruskettunutta tammea; akkunain edessä oli taaja puuristikko. Leveäräystäisen katon alla koristivat seiniä punaisella ja sinisellä värillä maalatut, luonnottomasti toisiinsa kietoutuneet tulpaanikukat. Kiviseinään oli kiinnitetty rautarenkaita, pitkin sivuseinää taas kulki ruuhi vieraiden ratsuja varten.

Kaupungin komein rakennus oli luonnollisesti nelitorninen suuri tuomiokirkko, joka vasta äsken oli lopullisesti valmistunut. Sen vieressä kohosi piispan asunto, — pitkä puutalo, — sitte tuomiokapituli ja koulu, jossa Walter mestari opetti laulua, Henrik mestari taas latinaa pojille.

Tuomiokirkon ohella oli vielä kaksi muuta kirkkoa Marosvárissa: Pyhän Neitsyen kirkko, joka sijaitsi benediktiniläisluostarin vieressä, ja Pyhän Jánosin kirkko. Jälkimäinen kai oli oikeastaan vain kappeli, vaikka se oli Etelä-Unkarin vanhin herranhuone. Kaikkiuskoinen Ajtony rakensi sen kreikkalaisia pappeja varten ollakseen Konstantinopolin hovin mieliksi. Kun Csanád ispaani otti hallitusohjat käsiinsä, karkoitti hän kreikkalaiset Oroszlámosin luostariin, jossa ne nyt hiljaisessa hartaudessa viettivät aikaansa.

Silloin ei vielä ollut avointa repeämää noiden kahden kirkon välillä. Mutta kun kreikkalaiset papit joskus joutuivat väittelyyn benediktiniläisten kanssa, lausuivat he syvän paheksumisensa siitä, että latinalaiset kerettiläiseen tapaan pitentävät pyhän ristinmerkin alisen sakaran, sen sijaan että tekisivät kaikki neljä haaraa yhtä pitkiksi; benediktiniläiset taas eivät millään muotoa voineet sietää sitä, että kreikkalaiset kolmen arkkienkelin ohella palvelivat vielä neljättäkin, Uriel nimistä.

Kaupungeita hävittäneiden heimojen pojista tuntui olo muurien sisällä samanlaiselta kuin kesytetystä sudesta oli lammasläävässä. Heidän rintaansa ahdisti ilman puute, mutta heitä samalla kiihotti kaikki, mitä näkivät. Kaikki kauppiaan rihkama, porvarin tavara ja akkunasta kurkistelevan kauppiaan vaimon ruusuiset kasvot… Jalot petoeläimet kulkivat ylpeä tyyneys pronssinvärisillä kasvoillaan vaaleaveristen, pöyhkeitä näyttävien laumaihmisten keskellä. Jos heidän kova silmänsä kohtasi jonkun uteliaan yksinkertaisen katseen, käänsivät he kylmästi kasvonsa toisaalle.

Muutamat heistä pikemmin vaistomaisesti kuin tarkoituksella tähystelivät muureja, tottuneella silmällä hakien paikkaa, josta päättävä joukko tilaisuuden tarjoutuessa voisi tunkeutua Csanádin linnaan.

VII.

Eräästä suolalaivasta hyppäsi nahkatakkinen nuori mies rannalle.

Se oli tuo Ekese niminen kulkuri, jonka viulun rovasti Taszilló rikkoi petshenegimetsässä.

Tyhjäntoimittajan veltoin ammattiaskelin hän loikkaroi rannalla istuvien uskonhartaiden välistä. Tarkasti hän katsoi jokaista silmiin ja nälväisikin erästä hurskasta csücsködiläistä metsästäjää.

— Kova puute vallinnee teidän puolen metsässä, — sanoi hän, — koska olette ryhtyneet kalastajanammattiin.

— Emme me kalasta, — vastasi csücsködiläinen jousimies lyhyesti.

— Ettekö sitä varten tulleet linnaan, että laihan kampelan takia sukellatte koko kolme kertaa veden alle?

Tämä julkea viittaus koski kastemenoja ja niitä seuraavaa paastoateriaa, jonka Gellért piispa tarjosi poikkeuksetta kaikille uusille tulokkaille (niin nimitettiin nuoria kristittyjä).

Poikkikorva jatkoi matkaansa.

Lautan luona osuivat hänen silmänsä erääseen jättiläiskokoiseen, papilta näyttävään ukkoon, joka nurmella istuen paistatti päivää. Hämmästyneenä Ekese katseli ukkoa, astui sitte hänen luokseen ja löi häntä olalle.

— Kocsobur vaari!

Kaapupukuinen mies tarttui tervehtimisen sijasta poikkikorvaa kurkkuun ja sanoi tyynesti:

— Kiikissä olet, sammakkojen kuningas! Annappas nyt paikalla minun kymmenen hopeadenariani, taikka likistän sinut liiskaksi.

Vaikka hänellä oli yllään katujan karvakaapu, ei hän vähimmässäkään määrässä tehnyt hurskaan miehen vaikutusta. Hän oli sangen vanha mies, mutta suora kuin keihäänvarsi, niskansa oli jäntevä kuin sonnilla. Hänen paljaalla otsallaan kulki taajoista valkoisista harjaksista aina oikeaan poski päähän asti kauhea arpi. Sellaista reikää ei iske miekka, vaan ainoastaan kreikkalainen sotakirves. Vaikka hän oli hyvissä voimissa, näki kuitenkin, että hän oli monet myrskyt kokenut hänen kasvonsa olivat uurteiset, jopa halkeilleet kuin vanhan haavan kuori. Ikäänsä ei katuva ukko itsekään tietänyt. Niin paljon hän vain muisti taaksepäin, ettei hän enää ollut eilispäivän lapsia silloin, kun hän taisteli kapinoivan Kopány'in joukoissa; ja siitä lienee kulunut jo viisikymmentä vuotta.

— Annatko kymmenen rahaani?

— Annan, Kocsobur vaari! Vapaaehtoisesti annan. Mutta keskustelkaamme ystävällisesti, kuten vanhain toverien sopii.

— Saatana pitäköön toveruutta sinun kanssasi, Ekese. Kymmenellä hyvällä denarillani pelastin oikean kätesi kihlakunnantuomarin kirveen alta, ja sinä sentään aiot pettää… Kuitenkin vannoit antavasi!

Poikkikorva hieroi kurkkuaan ja rupesi sitte soittamaan suutaan.

— Oli erehdys, vaari, ettemme vielä silloin vannoneet oikean jumalan kautta, — selitti hän. — Mutta sanoppas kuinka olet joutunut noihin pukimiin. Kun viimeksi näin sinut Kocsobur, olit Tonavan saarilla majailevien vapaiden urhojen päällikkö. Laajoilla aloilla olit kuuluisin rosvo, tunnettu maan tieritari, maanmainio hevosvaras ja murhapolttaja…

— Älä sano minua Kocsoburiksi, — puhui ukko, — sillä nimeni on Katuja Omodé. Äläkä muistuta tuota aikaa, jolloin vielä piehtaroin synnin suossa.

— Käännyit, vaari?

— Pyhä Benediktus pelasti orposieluni.

— Piruja! Ja minne ovat joutuneet toverisi, janoinen Bork, karso
Csingesz ja liimakäsi bulgari?

— Keven ispaani naulasi heidän päänsä porttinsa päälle…

— Ja mikä vaivaa oikeata kättäsi, Kocsobur?

— Se tuli hervottomaksi, kun muuan lurjus lävisti sen nuolella
Tonavalla.

— Vanha susi menetti hampaansa ja tarjoutui sitte paimeneksi lammastarhaan. Ylistetty olkoon sentähden Pyhän Pentin nimi!

— Sinä! — sanoi ukko, — jos vielä kerrankin mainitset ruokottomalla kielelläsi minun Pentti herrani nimen, isken kaikki haisevat hampaasi kurkkuusi!

Ekese astui askeleen taaksepäin, mutta kysyi sitte tyynen hävyttömästi:

— Minne on joutunut kuuluisa sotaratsusi, Kocsobur?

— Bács astui minun kanssani yhdessä luostarin palvelukseen. Sen nimi on nyt Belzebub ja se kuljettaa puita ja suolaa pyhille isille, ja minä itse ajan sitä, koska eivät muut voi sitä hillitä.

— Sinulla lienee hyvä olo benediktiniläisten luona. Sanotaan, että he huuhtovat kurkkuaan viinillä ja pyyhkivät sitä paistinmakkaralla.

Katujan kasvot synkistyivät.

— Oloni ei ole huono, — sanoi hän sitte avomielisesti — kunpa vain ei olisi paastoa ja valvomista. Veisata jo osaan, mutta latinan oppimiseen on pääni liian kova eikä sentähden minusta saatakaan tulla pyhää pappia.

— Katuja Omodé, — puhui poikkikorva, — maksan sinulle nyt velkani, jos tulet mukanani laivaan, sillä jätin sinne kukkaroni… Ja annan noiden kymmenen lisäksi vielä pari hopearahaa, jos teet minulle pienen palveluksen…

Ukko tarkasteli epäluuloisesti toveriaan.

— Tunnetko linnan pappien joukosta nuorta Márton kaniikkia? — kysyi laulaja.

— Petshenegi Mártonia? Totta kai tunnen!

— Eräs matkustaja haluaisi puhella hänen kanssaan. Hän on tullut kaukaa ja tuonut sanomia kaniikille tämän herroilta maanmiehiltä.

— Ja miksi et itse vie häntä linnaan?

— Niin hullu en ole! Marosvárin lainvartija on iskenyt silmänsä minun nenääni, mutta minä en siitä mielelläni luopuisi, koska olen siihen jo niin tottunut.

Keskustelun kuluessa saapuivat he suolalaivan luo.

Rannalle levitetyllä lampaannahalla istui jalat ristissä allaan pieni vanha ukko. Tällä kertaa ei hänellä ollut päässään kultakypäriä, vaan hattu, mutta joka kerran oli katsonut noihin mustiin, pistäviin silmiin, se tunsi hänessä helposti maanpakolaisen tietäjän.

Poikkikorva puhui ukolle:

— Tässä, suurherrani, on eräs Omodé niminen hurskas mies, hän on vievä sinut sinne, minne haluat.

Kääntyen sitte katujaan puhui hän näin:

— Ja sinä Kocsobur-Omodé lähde liikkeelle, ja kun palaat, saat nuo kaksitoista rahaasi.

Palvelijan nöyryys, jolla Ekese kohteli vakavaa ukkoa, teki Omodéseenkin vaikutuksen. Paljonnähneen ihmisen vaistolla hän aavisti seisovansa jonkun suurivaltaisen päämiehen edessä eikä hänen sielunsa ollut vielä niin täyttynyt maailman turhuudesta puhuvasta opetuksesta, ettei hän olisi ollut notkea kumartamaan maallisille suuruuksille.

Ekese astui laivaan ja katosi päällikön hyttiin. Nuo kaksi vanhusta taas lähtivät linnoituksen porttia kohti.

Huopahaarniskaiset piispan keihäsmiehet laskivat heidät sanaa sanomatta kaupunkiin.

Omodé haki kaniikkia ensiksi tuomiokirkon hautausmaalta. Hautojen ympärillä istui joukko kastetta haluavia jotka kuuntelivat nuorten pappien opetusta. Mutta Márton ei ollut kirkkomaalla. Omodé pistäytyi sitte kastekappeliin ja sai siellä tietää, että Márton kaniikki oli jo lopettanut päivän työn ja vetäytynyt lepäämään vallinsarvelle.

He olivat tuskin sata askelta astuneet hiljaisen lankkuseinän juurella, kun Omodé näytti erästä pitkää, mustapukuista pappia, joka lankkuseinään nojaten liikkumatta katseli pusztalle.

— Siinä hän on!

Maanpakolainen teki silloin käskevän liikkeen Omodélle, ja katuja — itsekin ihmetellen tottelevaisuuttaan — astui kapeita portaita alas kirkkopihaan jättääkseen nuo miehet kahdenkesken.

Márton kaniikki…

Kun hän huomasi, että vallinsarvella kulki ihmisiä, piilotti hän molemmat kätensä kaapunsa avaroihin hihoihin ja lähti pää kumarassa ja hitain askelin tuomiokirkkoa kohti.

Hän oli kalpean ja surullisen näköinen nuori mies. Mutta ahkera itsensäkiduttaminen ei kuitenkaan vielä ollut kyennyt turmelemaan hänen vartalonsa miehekästä ryhtiä, ja paljaassa niskassa pingoittuivat vahvat suonet kuin nuorella orihevosella. Hänen kasvonsa olivat kalpeat, mutta eivät vaaleat, vaan tasaisen keltaiset kuin vanha norsunluu. Voimakkaan, pyöreän leuan jakoi syvä kuoppa kahtia; tämä syvennys oli Thonuzin poikien sukumerkki.

Maanpakolainen vanhus sulki kaniikilta tien. Hän katsoi kaniikkia kasvoihin ja katseensa oli kova kuin saalista vaanivan haukan.

— Miksi seisot tielläni? — kysyi kaniikki lempeästi nostamatta katsettaan maasta.

— Alpár! — sanoi ukko hiljaa, syvällä äänellä.

— Miksi seisot tielläni? — kysyi kaniikki uudestaan, mutta tällä kertaa värisi hänen äänensä mielenliikutuksesta.

— Alpár päällikkö — päivä on koittanut!

Márton sulki silmänsä ja teki ristinmerkin. Hänen rintansa läähätti raskaasti. Soinnuttomalla äänellä hän sanoi:

— Tunnen äänesi, mutta en ymmärrä sanojasi. Miksi sanot minua Alpáriksi? Alpár kuoli sinä päivänä, jolloin Márton nousi ylös kastemaljasta. Ja miksi sanot minua päälliköksi? En kykene päälliköksesi, koska itsekin olen heikko hyveessä.

Ukko tarttui Mártonin käsivarteen ja pudisteli häntä kuin unissakävijää.

— Herää, päällikkö! Sudet ovet syösseet laumaasi. Tartu isäsi sotanuijaan ja karkoita verenjanoiset käärmeet.

Kaniikki tempaisi kätensä irti ja sanoi pitkäveteisellä, melkein laulavalla äänellä:

— Laumojen kohtalo on Herran kädessä. Hänen tietämättään ei villakarvakaan putoa kedolla käyvästä lampaasta.

— Päällikkö, — puhui maanpakolainen synkästi, — miksi kartat minua vilpillisellä nöyryydellä? Jos olet mies, niin katso minua silmiin. Maanmiehesi, herra Vata lähetti minut luoksesi ja Örkönd veljeltäsikin tuon terveisiä.

Mutta Márton ei nytkään katsonut vanhusta silmiin.

— Ei minulla ole sukulaisia, — sanoi hän surullisen jäykästi. — Jätin kansalaiseni seuratakseni Mestaria ainoastaan ja tulin Kristuksen sukulaiseksi. Älkää siis häiritkö rauhaani.

— Valehtelet, kun rauhasta puhut! — huusi maanpakolainen. — Sinut haudattiin, Alpár, mutta et kuollut. Herää, Alpár, katkaise käärinliinasi: elämä kutsuu!

Kaniikin huulille ilmestyi raukea hymy. Hän kohautti hartioitaan ja kysyi ihmetellen:

— Entä mikä olen minä, kurja mato, että minut on katsottu tällaisten koettelemusten arvoiseksi! Todellakin alan ymmärtää noita, joista kirjoitus puhuu, että heidät ilo valtaa, kun he näkevät ruumisarkkunsa.

Vanha maanpakolainen teki epätoivoisen liikkeen.

— Puhun sinulle, mutta sinä et ymmärrä isiesi kieltä! Ah, Alpár, minkälaisella taikajuomalla venezialainen Gellért on vienyt järkesi?

— Hän on antanut minulle rakkauden juomaa, — vastasi kaniikki, sanomaton surullisuus äänessään.

Ukon kasvot vääntyivät katkerasta ivasta.

— Totta, — sanoi hän, — teidän jumalanne on rakkauden jumala! Rakkauden nimessä naulitsi hän ristille oman poikansa ja rakkauden nimessä hän on antanut teille ruoskan ja piikkivyön — kansalle paaston ja kymmenykset… Rakkauden nimessä hän on tehnyt teille vastenmieliseksi oman sukunne ja isienne muiston… Ja jotta kuolemannekin jälkeen tulisitte osallisiksi hänen rakkaudestaan, hän on kaivanut teille tulikivisen helvetin…

Márton käänsi kasvonsa toisaalle.

— Anna hänelle anteeksi, isäni, — sanoi hän, — sillä hän ei tiedä, mitä hän puhuu.

Mutta maanpakolainen jatkoi kasvavalla kiihkolla:

— Tähänkin asti olen vihannut muukalaisia, mutta nyt, kun näen heidän työnsä, polttaa satakertainen viha sydäntäni… Thonuzóban poika, mitä he ovat sinulle tehneet? Nuori kotka olit, ja he ovat katkaisseet siipesi. Sinusta on tullut ryömijä; siiventyngilläsi isket maan ruoppaa. Sinä hiiviskelet pyhäsavuisissa hautaholveissa, ja puheistasikin löyhkää ruumiin haju… Tunnen sinun mestarisi, Alpári. Ne ovat sellaisia, joiden sielu sairastaa kuumetta. Heidän kärsimyksensä on kostonhimoinen kuin sairas susi, ja kun he ovat kyllästyneet omien märkivien haavojensa katselemiseen, iskevät he raatelevat hampaansa toisten lihaan… Viekkaita kauppiaita, Alpár, ovat mestarisi, jotka tahtovat pettää kaikkitietävän jumalan. He polvistuvat alttarin edessä ja hierovat näin kauppaa luojan kanssa: Minun elämäni on lyhyt ja surullinen, Herrani, sentähden lahjoitan sen sinulle, mutta anna sinä siitä ijankaikkinen autuus. — Ja ruoskiessaan itseään he viekkaasti maiskuttavat huuliaan, koska edeltäpäin hekkumoivat paratiisin riemuissa. Oikea jumala kuitenkin kääntää pois loistavat kasvonsa ja puhuu näin: Minkälaista hyvettä on tämä, joka itkien ja nyyhkien saapuu luokseni kuin ismaeliitan täyteen sullotut kuormavaunut ja vaatii palkkaa? — Petetyt petturit ovat mestareitasi, Alpár; kirotut peltomiehet, jotka kitkevät pois elämän kylvön ja istuttavat sijaan kuoleman siemenen…

Silloin Márton suoristautui ylpeästi, aivankuin olisi jo kyllästynyt nöyryyden naamariin, ja katsoi lujasti ukkoa silmiin. Äidiltään Csedéniltä, jota laulajat olivat ylistäneet tähtisilmäksi, oli kaniikki perinyt ihmeellisen kauniit, syvätuliset silmänsä. Hänen katseensa oli muulloin surullinen ja uneksiva, ikäänkuin pusztan pilvinen taivas kuvastuisi siihen; mutta nyt se tunkeutui terävänä, vihamielisenä ja tuimana vanhuksen silmiin.

— Kylliksi oli jo juttua, — sanoi hän suurherran kärsimättömyydellä. — Jos tunnet sellaisen lääkenaisen, joka voi parantaa kuolleen ihmisen: lähetä hänet luokseni. Mutta suunpieksemisesi on turhaa vaivaa.

Ukko tarttui kaniikin ranteeseen.

— Tunnen sellaisen naisen! Hän asuu tuolla pusztalla!

Márton katsoi silmänräpäyksen peljästyneenä eteensä. Mutta sitte hän työnsi ukon käden luotaan ja sanoi vihaisesti:

— Illasta aamuun olen itkenyt pusztaa kuin sudenpenikka emäänsä. Aamusta iltaan taas olen rukoillut Herraa lyömään silmäni sokeudella, etten sitä enää koskaan näkisi. Sillä jos näkisin sen sellaisena kuin tiedän sen olevan: vanhana, kuihtuneena, pelkurina, silloin kuolisin satakertaisella kuolemalla…

— Jollet sinä mene sen luo, tulee puszta sinua hakemaan. Tulee eräänä päivänä kuin kevättulva: vastustamattomana, kauheana, jymisten… Ja tämä kurja kiviröykkiö, jossa nyt pelkurina piileksit, on horjuva perustuksillaan…

Pelkuri-sana saattoi kaniikin kasvot veripunaisiksi. Mutta sitte hän hymyili.

— Mitä on pelkuruus Herran silmissä? Ja mitä on rohkeus?

Hän käänsi selkänsä ukolle ja poistui nopein, komein askelin tuomiokirkkoa kohti. Kun hän saapui holvikaarisen oven luo tapahtui hänessä omituinen muutos. Hänen kasvoistasi haihtui vihainen ilme, vartalonsa köyristyi, ja nöyrin, äänettömin, laahaavin askelin hän katosi kirkon hämärään.

Maanpakolais-ukko katseli synkin kasvoin hänen jälkeensä Silloin joku kosketti hänen käsivarttaan. Se oli Omodé.

— Kuuletko torventoitotusta? Se ilmoittaa, että kaupungin portit suljetaan. Jollet halua jäädä tänne sulkeeseen, niin riennä, herra.

Ilmaa vapisutti todella voimakas torvenpuhallus.

VIII.

Siihen tavattomaan tapaukseen, että vesiportti suljettiin valoisalla päivällä, oli tavaton syykin. Karitsain etujoukko saapui takaisin petshenegipusztalta. Sokea Becs, joka silloin vielä Harangodin kahlaamon luona taisteli kantapäillään seuraavaa kulta-armeijaa vastaan, lähetti varovaisuudesta edeltäpäin osaston keihäsmiehiä ajamaan pois kaupungista monet vieraat henkilöt.

Henkivartijat karauttivat pitkin pääkatua ja äänekkäästi haukkuen ajoivat vieraita porttia kohti; marosvárilaisten sydäntä taas ahdisti aavistuksellinen pelko.

Ratsujoukko oli sangen risaisen näköinen, muutamain miesten yllä riippuivat vaatteet verisinä repaleina; ratsut olivat samoin likaisia ja verisiä.

Vakavan hiljaisuuden vallitessa saapui pääjoukkokin Taszillón johtamana. Rovasti oli kadottanut kypäränsä ja kaapunsa oli repaleina.

Csanád ispaanin ruumista kuljetti yksi varahevosista. Kun neljä miestä palatsin edessä nosti alas vaippaan puetun jättiläisen ruumiin, kuului nyyhkytyksiä ja äänekästä itkua kadulla.

Kuolemanväsyneeltä näyttävän Taszillón nostivat samoin alas nuoret kaniikit.

— Soittakaa kirkon kaikkia kelloja, — lausui rovasti soinnuttomalla äänellä, — jokainen asekuntoinen mies menköön kaupungin muurille, sillä meitä painaa Herran käsi!

Vihdoin saapui Sokea Becskin jälkijoukkoineen. Kentälle oli yöllä jäänyt kaksisataa karitsaa ja kaksi kertaa niin monta varahevosta.

Vesiportin edessä seisoivat kaupungista karkoitetut pusztan ihmiset suurissa joukoissa. Epävarmoina ja epäluuloisina he silmäilivät toisiaan. Eivät tienneet vielä, merkitseekö ispaanin kuolema vaaraa vaiko vaarasta pelastumista. Muutamat peloissaan katselivat linnan porttia, toiset säikähtyneinä silmäilivät kaukana petshenegipusztalla kierteleviä tomupilviä…

Yhtäkkiä syntyi rannalla hiljaisuus. Ihmiset tungeskelivat suolalaivaa kohti, jonka korkeassa keulassa seisoi levitetyin käsivarsin maanpakolainen tietäjä. Ukon silmät säkenöivät, kasvot hehkuivat, kun hän syväsointuisen torven avulla alkoi puhua joukolle. Hän puhui ihan erehdyttävän samanlaisella, omituisella äänenpainolla kuin Marosin papit juhlapäivisin kirkossa saarnatessaan.

Ja tietäjän saarna kuului tähän tapaan:

Kylliksi on teille julistettu uuden jumalan evankeliumia, nyt on aika muistuttaa vanhasta Jumalasta.

Ja monta vertausta ovat mustat papit teille kertoneet, nyt kuulkaa minunkin vertaukseni.

Entinen suurherra tahtoi koetella hevospaimentaan ja antoi hänelle lemmikkiratsunsa. Se oli loistavakarvainen raudikko, kevytjalkainen kuin hirvi ja rohkea kuin metsäsika.

Ja suurherra puhui näin hevospaimenelle: Uskon sinulle hevoseni, vartioi sitä kuin silmäterääsi ja vaali sitä kuin äiti lastaan.

Mutta kun koetusaika oli päättynyt, meni suurherra taas pusztalle ja pyysi hevospaimenta näyttämään ratsuaan. Mutta mitä piti hänen nähdäkään! Hevonen oli laihtunut kuin isännätön koira ja alakuloisena se käydä köntysti niityllä eikä välittänyt isäntänsä kutsuvasta vihellyksestä.

Ja suurherra puhui näin hevospaimenelle: Näytä minulle laidun, jolla hevoseni kävi syömässä.

Hevospaimen vei silloin suurherran rämeiselle niitylle; jolla ei kasvanut muuta kuin kaislaa ja saraheinää.

Ja suurherra puhui näin hevospaimenelle: Näytä minulle lähde, josta hevoseni kävi juomassa.

Hevospaimen vei silloin suurherran sammakonkutuiselle kuopalle.

Ja suurherra puhui näin hevospaimenelle: Näytä minulle valjaat, joita hevoseni kantoi.

Hevospaimen näytti silloin suurherralle raskasta iestä.

Suurherran sydän tuli sangen murheelliseksi ja hän puhui näin hevospaimenelle: Kas tässä, palvelijani, maksan sinulle palkkasi.

Ja hän kutsui asemiehensä esiin, ja nämä hakkasivat hevospaimenen kuoliaaksi.

Mutta suurherra puhui näin: Voi tuollaista huonoa hevospaimenta, joka kohtelee sotaratsua samalla lailla kuin työjuhtaa.

Maanpakolainen vaikeni ja virran rannalla syntyi syvä hiljaisuus. Silloin aukeni vesiportti puoliksi ja muuan papin palvelija muodostaen kämmenistään torven luihki väkijoukolle:

— Linnanpäällikkö Becs sallii kaikkien kristinuskoa tunnustavain tulla kaupunkiin seitsenhenkisissä joukoissa ja aseettomina.

Mutta maanpakolais-ukko kohotti molemmat kätensä ja huusi jyrisevällä äänellä:

— Huono hevospaimen sai rangaistuksensa, ja sinä, kaunis sotaratsuni, ihana unkarilainen vereni, janoatko yhä vielä lätäkköä ja kaipaatko iestä?

Eikä miehistä ainoakaan halunnut mennä kaupunkiin. Oli vain yksi ainoa nainen, joka noudatti kutsua vetäen pientä poikaansa perässään. Heidän jälkeensä paukahti suuri tammiportti kiinni…

Muut uskoivat itsensä pusztan huomaan ja kiiruhtivat kukin omalle taholleen. Niiden harvojen joukossa, joiden matka johti kohti petshenegipusztaa, oli Ekesekin. Laulaja kantoi ihka uutta viulua olallaan ja ehtien kaikkien muiden edelle liikutteli vikkelästi ruojujaan. Alföldin herratkin kannustivat ratsujaan ja saavuttuaan tielle nelistivät kilpaa ehtiäkseen jokainen ensiksi kertomaan kotona oleville suuren uutisen. Heidän nostattamastaan tomupilvestä kuului villiä huutoa. Se kuului kuin haukan kirkuna, kun se on vapautunut pitkällisestä vankeudesta.

Sillä aikaa soivat kellot valittavasti kaupungissa. Suuren ispaanin kuolema herätti hirveätä levottomuutta. Pääkadulla juostiin ja voivoteltiin, aivankuin kauhun pyörre kiertäisi pitkin kaupunkia. Muukalaiset papit ja uuden järjestelmän kannattajat juoksivat itkien tuomiokirkkoa kohti. Suuri ispaani on kuollut! Kristityt, jotka tähän asti Csanádin suureen voimaan luottaen huolettomasti katsoivat kohti tulevaisuutta, huomasivat nyt yhtäkkiä, että jumalantuomion päivä oli saapunut.

Ja sillä aikaa kuin he ahdistetuin sydämin kuuntelevat kellojen peljättävää soittoa, kerääntyy tuonne salaperäisen pusztan rannalle salamoita sinkoilevia pilviä. Vaskenväriset pilvet muodostavat jättiläiskokoisen naisen pään, joka riippuvine usvakiharoineen kauhistuttavassa kauneudessaan leijailee pusztan päällä.

IX.

Myöhään iltapäivällä ilmoitti rouva Csanád, odottamatta leskeksi tullut ispaaninrouva, että hän haluaa puhua Gellért piispan kanssa.

Piispan asunto oli tuskin lapsen nuolenkantaman päässä palatsista, mutta kuitenkin antoi vallasrouva satuloida raudikkotammansa, jonka seljässä oli yhtä mukava istua kuin hiljaa kiikkuvassa lapsenkeinussa. Kullalla kirjailtu satulaloimi oli levitetty ratsun selkään, punaisia suitsia koristivat kauniisti kilisevät pienet hopeatiu'ut. Kaksi punapukuista hovipalvelijaa piteli ohjia ja palvelustytöt seurasivat jalkaisin rouvaansa, heille kuuluvan hovipalveluksen mukaan kantaen pitkävartista riikinkukkoviuhkaa, silkkityynyä ja hajuvedellä täytettyä pulloa.

Csanádin leski ei enää ollut nuori, mutta hänen lakastuvilla kasvoillaan oli kuitenkin vielä jälkiä muinaisesta kuulusta kauneudesta. Hän oli kreikkalaissyntyinen nainen, ja hänen suora nenänsä, pyöreä vartalonsa ja harvinaisen suuret silmänsä ilmaisivatkin vierasta syntyperää.

Kultakirjaillun pitkän hunnun verhoamana, jonka hän murheen merkiksi oli kiinnittänyt mustalla nauhalla, pää surullisesti kumarassa, mutta kuitenkin luontevan ylpeänä hän istui hevosensa seljässä. Suuressa lesken surussaankaan hän ei unohtanut velvollisuuttaan suurta arvoaan ja syntyperäänsä kohtaan.

Rouva Csanád näet oli Konstantinopolin suuren keisarin Basilios Bulgarien-tappajan tytär. Hän ei tosin ollut keisarillinen prinsessa ollen syntynyt avioliiton ulkopuolella, mutta kuitenkin häntä isänsä tahdosta kasvatettiin porfyripalatsin loistavissa saleissa. Hänen äitinsä oli korintilainen palvelijatar; rouva Csanád ei häntä juuri muistellutkaan, vaan sitä enemmän muistossa suurta isäänsä, pyhää keisaria.

Rouva Csanádin ensimäin en mies oli Ajtony päällikkö, Marosin suurherra. Konstantinopolin hovilla oli yhteen aikaan kauas tähtääviä valloitussuunnitelmia, ja se tahtoi voittaa niiden puolelle Ajtonyinkin, joka silloin hallitsi aliselta Tonavalta, Itä-Rooman valtakunnan rajavirralta aina Marosiin asti. István kuninkaan nopeasti kasvava valta saattoi rajan keisarillisen hovin suunnitelmille, herra Csanádin sotatappara taas teki lopun Ajtonyin elämästä. Leskirouva silloin tosin vertavuotavalla sydämellä, mutta suurella kiireellä vannoi ikuista uskollisuutta Csanádille ja lähetti Ajtony herran pienen tyttären Zenóbian konstantinopolilaisten sukulaisten luo.

Tällä liitolla tahtoi Csanád lujittaa valtaansa Etelä-Unkarissa, ja se onnistuikin hänelle täydellisesti, kuten kaikki, mihin hän ryhtyi.

Vallasrouva saapui nyt seurueineen piispan asuntoon. Mutta kun hänet laskettiin Gellért herran autioon munkkikoppiin, kääntyi hän säpsähtäen takaisin, sillä piispan sijasta hän tapasi siellä sairaan kerjäläisen, joka valitellen heittelehti olkisäkillä. Gellért piispa itse oli jo kaksi päivää syömättä ja juomatta rukoillut Pyhän Neitsyen kirkossa, ennakolta laitetun hautansa ääressä.

Tämän tiedon sai ispaaninrouva Walter mestarilta, piispan uskotulta papilta, joka viipymättä riensi vierasta vastaanottamaan.

Leskirouva ryhtyi papin kanssa puheisiin. Hän käyttäytyi miellyttävän vapaasti, keisarin hovissa totutulla kohteliaisuudella. Kun ensin oli hienolla imarruksella ylistänyt tuon kuuluisan ja pyhän piispan hyväntekeväisyyttä, palasi hän siihen ankaraan iskuun, jolla kaitselmus käsittämättömässä viisaudessaan jo toisen kerran oli nähnyt hyväksi häntä koetella. Tällöin hän piti pienen sopivan väliajan osoittaakseen, kuinka vaikeata hänelle oli nöyrä alistuminen taivaan tahdon alle. Väliajan jälkeen hän heti ryhtyi hyvinkin maallisia asioita käsittelemään. Hän lausui sen toivomuksen, että tuo kuuluisa piispa, lesken sydämen ainoa toivo, hänen hervottomuutensa tuki ja tietämättömyytensä valaiseva soihtu, on toimittava niin, ettei Csanádin perhe joudu kärsimään arvonsa eikä omaisuutensa suhteen. Erittäinkin hän pani suuren painon siihen, että kirkossa vastedeskin saisi erityiseltä paikalta kuunnella pyhää messua ja että linnan vartiosto osoittaisi hänelle kuuluvaa kunnioitusta. Kylliksi selvän viittauksen muodossa hän lausui senkin toivomuksen, että kuninkaan uusi ispaani nimitettäisiin vain sillä ehdolla, että hän ottaa vaimokseen Csanádin lesken…

Vanha kaniikki kuunteli alakuloisena ja hajamielisesti leskirouvan puheliaisuutta. Mutta sitte hän äkkiä alkoi tulla tarkkaavaiseksi… Ispaaninrouva puhui tytärtään uhkaavasta suuresta vaarasta. Rouva Csanád oli nimittäin keväällä vaatinut Ajtonyin tytärtä, Zenóbiaa tulemaan Konstantinopolista kotiin Marosváriin, jotta hänet voitaisiin sopivasti naittaa. Tyttö nähtävästi oli jo aivan kotiutunut keisarin pääkaupungissa, ylhäisten sukulaistensa keskuudessa eikä tahtonut kuulla puhuttavan kotiintulosta. Pitkän vastustuksen ja viivyttelyn perästä täytyi hänen kuitenkin lopulta lähteä liikkeelle. Viimeksi hän oli antanut tietoja itsestään bulgarialaisesta Valkeastakaupungista (Belgradista). Matkasuunnitelma oli sellainen, että hän kreikkalaisina seurueineen kulkee veneellä Valkeastakaupungista Keveen, josta hän Keven ispaanin suojeluksen alaisena matkustaa edelleen Marosváriin. Mutta Keven ja Csanádin linnan välinen seutu oli kokonaan kapinoivien rajavartijoiden hallussa, ja leskirouva ajatteli kauhulla sitä vaaraa, joka uhkaisi Csanádin tytärpuolta, jos hän joutuisi suuttuneiden pakanain käsiin.

Tätä mahdollisuutta kauhistui Walter mestarin isänsydänkin.

— Menen piispan luo, — sanoi hän, — sillä jos kukaan, niin hän voi auttaa sinua suuressa ahdingossasi… Hän tosin kielsi häiritsemästä itseään aamunkoittoon asti, mutta luulen, että hän tällä kertaa on antava anteeksi tottelemattomuuteni.

Kaniikki kiirehti pois, mutta rouva Csanád istahti eräälle puupenkille, jonka hänen palvelustyttönsä varustivat tyynyillä. Palvelijattaret olivat polvillaan rouvansa ympärillä. Penkki oli aivan vastapäätä piispan kopin avointa ovea, joten vallasrouva voi tarkastaa Gellértin asuntoa. Suuri pöytä, kaksi tuolia, kirjateline ja kirjelaatikko olivat ainoat huonekalut. Vuode oli myöskin huoneessa, jos nimittäin siksi voi sanoa karkealla säkkikankaalla peitettyä olkipatjaa, jolla sairas kerjäläinen nyt heittelehti. Seinällä riippui suuri, musta ristinkuva, sen alla piispan cilicium — piikkivyö — ja ruoska, jolla hän itseään kidutti. Noilla kauheilla kidutusaseilla hän pääasiallisesti silloin kuritti ruumisraukkaansa, kun lankesi vanhaan vikaansa, kiihkeyteen. Sillä täydellisyyteen vievä tie on vaikea sille, jolla luonnostaan on niin vilkas, tulinen, niin runoilijamaisen epävakainen, innostukseen, haltioitumiseen ja kiivauteen altis sielu kuin Gellért herralla oli.

Kirjatelineellä oli hänen mielikirjailijainsa teoksia. Pyhä Ambrosius, Pyhä Augustinus, Cassiodorus, Boëtius, Platon ja Zeno. Lisäksi Hieronymus, jumaloimiseen asti rakastamansa beatissimus Hieronymus, jota hän rajattomassa ihastuksessaan sanoi kaikkein loistavimmaksi valoksi taivaan suurinten tähtien joukossa.

Pöydällä oli levällään täyteen kirjoitettuja pergamenttilehtiä. Deliberation käsikirjoitus. Gellért piispa selitti tässä teoksessaan Isingrim ystävälleen Kolmen miehen kiitosvirttä, ja vaikka tästä mystillisestä teoksesta oli valmistunut jo kahdeksan kirjaa, oli hän selityksissään ehtinyt vasta viidenteen värssyyn.

Äskettäin oli hänen täytynyt jättää työnsä kesken, kun kirjoitusnahka oli loppunut.

Pitkän ajan kuluttua palasi Walter mestari, mukanaan Henrik niminen vanha pappistoveri. Kaniikin kasvot olivat mielenliikutuksesta kalpeat.

— Puhuin piispan kanssa ja kuulin häneltä ihmeellisiä asioita.

— Ilmoititko hänelle Csanád herrani kuolemasta? — kysyi leskirouva.

— Kerroin hänelle, mutta Gellért herra ei osoittanut mitään hämmästystä. Hän kysyi minulta ainoastaan, minkälaisilla aseilla ispaani oli lähtenyt petshenegipusztalle, ja kun kerroin hänen lähteneen miekoin ja keihäin, pudisti hän surullisena päätään.

— Puhuitko hänelle tytärtäni uhkaavasta vaarasta?

— Puhuin.

— Ja mitä hän vastasi?

— Sen saat heti tietää.

Walter mestari kääntyi tämän jälkeen Henrikin puoleen

— Piispa käskee tuomiokapitulin nuorimman papin aamunkoittaessa istumaan ratsun selkään… Kuka on nuorin kaniikki?

— Márton kaniikki, — vastasi Henrik hiukan mietittyään Kun hän mainitsi tämän nimen, leimahti äkkinäinen valo Walterin sieluun.

— Oh, nyt ymmärrän jo piispan viisauden, — huudahti hän loistavin kasvoin.

Henrik isä kiiruhti itse Mártonia hakemaan. Rouva Csanád ei ymmärtänyt rahtuakaan kaikesta tästä ja katsoi kasvavalla hämmingillä Walteria, joka innokkaasti rukoili piispan kopin kynnyksellä. Mutta hän ei uskaltanut puhutella pappia.

Nyt saapui Márton piispan taloon. Leskirouva katseli suorastaan taikauskoisella uteliaisuudella tämän kookasta vartaloa ja lujia piirteitä.

— Poikani, — puhui Walter nuorukaiselle, — piispa puhui sinulle minun suuni kautta.

— Kuuntelen Gellért herraa, — vastasi Márton.

— Aamun koittaessa nouset ratsaille ja ajat petshenegipusztalle…

Jos sotanuijalla olisi lyöty Mártonia päähän, ei hän olisi kovemmin vavahtanut kuin nämä sanat kuullessaan. Hänen kasvonsa kalpenivat, mutta tulivat seuraavassa silmänräpäyksessä tulipunaisiksi. Hän painoi molemmat kätensä rintaansa vasten, aivankuin tahtoisi tukahduttaa sydämensä kiivaan sykkimisen.

— Sinun on suoritettava kolme työtä, — jatkoi Walter mestari. — Rauhoitat kapinoivat pakanat ja leikkaat poikki syntisen pusztan rouvan tukan.

— Ymmärrän, — vastasi Márton.

— Menet Keven metsään ja hakkaat rikki pakolaisten kivisen epäjumalankuvan.

— Ymmärrän.

— Menet tapaamaan kristittyä neitoa, joka bulgarialaisesta Valkeastakaupungista on saapunut Keveen, tartut häntä käteen ja tuot tänne äitinsä luo.

Nyt puuttui ispaaninrouva hiljaa puheeseen.

— Zenóbiaksi ristittiin tyttäreni, mutta enemmän hän pitää Angyika nimestä, jonka imettäjänsä hänelle antoi.

Mártonin rinta huokui vielä voimakkaasti, mutta hänen kasvonsa olivat jo saaneet takaisin pappien arvoituksellisen ja nöyrän ilmeen.

— Ja vielä jotakin sanoo sinulle piispa, — puhui Walter. — Sano Márton pojalleni, — puhui hän minulle äsken, — sano hänelle, että Gellért tahtoo poimia viikunoita ohdakkeista ja viinimarjoja orjantappuroista. Olen puhunut.

Ukko syleili ja suuteli sitte nuorta kumppaniaan, jonka jälkeen Márton äänettömin askelin meni takaisin tuomiokapituliin.

— Mutta herrani, — huudahti ispaaninrouva, joka nyt vasta alkoi tointua syvästä hämmästyksestään, — minkälainen valta on annettu tälle nuorelle papille, että hän voi suorittaa sen, mitä ei suuri Csanád viisinesatoine keihäsmiehineen voinut ajaa perille?

— Rakkauden valta, — vastasi Walter loistavin kasvoin.

X.

— Benediktiniläisten joukossa on muuan katuja-veli, — sanoi Henrik mestari, jonka kanssa Walter neuvotteli nuoren kaniikin lähettämisestä, — hänen kerrotaan hyvin tuntevan pusztan kahlaamot ja Tonavan metsien piilopaikat… Hänen nimensä on Omodé… Pyydämme Fülöp apottia antamaan hänet Márton kaniikille kumppaniksi ja oppaaksi.

Omodé oli helposti löydettävissä.

Tähän aikaan hän aina vetelehti János mestarin työpajassa. Tonavan rosvojen entinen päällikkö osasi täälläkin, luostarin ahtaiden seinien sisäpuolella, varjella vapautensa pieniä jäännöksiä. Hyväluontoinen Fülöp apotti arveli, ettei taivaaseen vieviä portaita ole veistettävä kovin jyrkiksi sellaisen henkilön varalle, jonka hyve käy lyhyillä jaloilla. Sentähden hän ummisti silmänsä, kun Omodé tuontuostakin katosi luostarista tai haarikan pohjalle upotti ristin. Pääasia oli, että kadonnut lammas aina palasi takaisin karsinaansa.

Ne tiheät vierailut, joita tuo kovapäinen frater teki János mestarin työpajaan, lienevät johtuneet jonkunlaisesta sielullisesta tottumuksesta. János oli nimittäin luostarin kultaseppä. Vuosia takaperin oli Gellért piispa tuottanut hänet Kölnistä, ja Marosin seurakuntain kirkkokalleudet olivat suurimmat osaksi lähteneet hänen työpajastaan. Suuri mestari oli János ja hänen hopeamaljojaan, koristeltuja ruukkujaan ja pyhäin jäännösastioitaan ihaili koko maailma. Mutta kaikkein enimmin niitä ihaili frater Omodé.

Katuja taisteli sellaisissa tilaisuuksissa kaikkein hurjimmat taistelunsa helvetin herraa vastaan. Viekas vastustaja yllytti näet yhtämittaa häntä puhaltamaan haltuunsa nuo loistavat aarteet.

— Sieppaa kouraasi vasara, Kocsobur! Iske mestari mäsäksi! Poimi poveesi hopeat — sitte hui tiehesi!

Omodé puolustautui urheasti viettelijää vastaan.

— Apage, Satanas! En tee — sitäpaitsi Csanádin keihäsmiehet minut pian koppaisivat kiinni.

Muutamina öinäkin ilmestyi viekas kiusaaja. Ilmestyi hänelle unessa, vei korkealle vuorelle ja näytti hänelle koko maailman, joka oli täpötäynnä János mestarin maljoja kuin puropohja sannanrakeita.

Tänään erittäinkin oli Omodélla vaikea päivä. János isä näytti hänelle uuden mestariteoksensa, Tömpösin luostarille valmistetun aquamanilen.

Mestari itsekin tunnusti, että suojeluspyhimyksensä oli ollut hänelle tällä kertaa erinomaiseksi avuksi. Astia kuvasi kukkoa. Jánosin mukaan samaa lintua, joka Pilatuksen pihalla kiekui. Kukko kantoi seljässään vesiastiaa kuin kameli kyttyräänsä. Sillä oli kaunis, lovellinen heltta ja karneolisilmät. Kaula oli paljoa pitempi kuin tavallisella kukolla; melkein yhtä pitkä kuin hanhen kaula. Joku saattaisi luulla, että linnun ruumista peittivät höyhenet. Ei suinkaan! Siksipä János mestari olikin taiteilija, että hän kykeni uudestaan luomaan ihmelintunsa ja verhoamaan sen kalansuomuksilla.

Mutta Omodéta ihmetytti ja ihastutti parhaiten keksintönsä, että kukolla oli kolme jalkaa. (Kolmannen jalan oli mestari tehnyt sentähden, että eläin seisoisi tukevammin.)

— Entä oliko pyhän Pietarin kiekujalla kolme jalkaa? — kysyi frater hartaalla ihailulla.

— Siihen nähden, oliko tuolla kukkolinnulla kolme jalkaa, en ole löytänyt mitään varmaa todistusta pyhistä kirjoista. Kuitenkin on minulla syytä luulla, että tuo lintu, jonka ominainen, kuuluisa toiminta on ollut vaikuttamassa meidän pyhää uskontoamme perustettaessa, ei voinut olla samanlainen kuin muut tavalliset linnut. Ei voida olettaa, esimerkin mainitakseni, että se olisi kuopustanut tunkiolla, ja sangen todennäköistä on, että se ruumiinrakenteensakin tavattomalla muodolla erosi kumppaneistaan.

Omodé tarttui nyt kukkoon, ja mestari huomasi, että hänen silmänsä kiiluivat kuin hehkuvat hiilet.

— Veli! — sanoi hän lempeästi nuhdellen, — kiusaako sinua taaskin paha henki?

— Kauheasti kiusaakin, — tunnusti Omodé huoaten.

— Minä olen varma, ettet sinä taistele häntä vastaan tarpeellisella voimalla. Jos koettaisit paastoa ja ruoskimista, niin luultavasti saisit hänestä kunniakkaan voiton.

Katuja vastusti kiivaasti.

— Ei, ei! Sinä et tunne minun perkeleeni luonnetta, mutta minä olen siihen jo täysin perehtynyt. Hellävaroen on sitä kohdeltava.

Keskustelu taukosi, kun palvelija kutsui Omodén apotin puheille.

Hyvä Fülöp isä ilmoitti hänelle lyhyesti, että hänen on aamun koittaessa Márton kaniikin seurassa lähdettävä matkalle petshenegipusztalle.

— Minne? — ihmetteli Omodé.

— Pusztalle.

— Ja montako keihästä tulee mukaamme? — uteli ukko.

— Keihäänne olkoon uskonne, suojakilpenne taas Pyhän Benediktuksen nimi. Muuten te lähdette vain kahden.

Omodé raappi tyytymättömänä korvantaustaansa.

— Ja mitä tekee kaniikki pusztalla?

— Hän hakkaa maahan pakolaisten epäjumalankuvan ja tuo kotiin ispaaninrouvan tyttären… Ja vielä yhden käskyn on piispa hänelle antanut: hänen tulee leikata poikki pusztan rouvan tukka…

— Pusztan rouvan tukka?

Omodé unohti silloin tykkänään velvollisen kunnioituksensa ja purskahti hirnuvaan nauruun. Yrittääkö nuori kaniikki sellaista, jota ei ehkä itse saatanakaan uskaltaisi yrittää: leikata poikki petshenegien rouva-ispaanin tukan? Tätä hän piti erinomaisen huvittavana.

Surullisena katseli Fülöp herra sinertävää ja ilmaa haukkovaa äijää.

— Omodé, Omodé, — sanoi hän sitte lempeästi nuhtelevalla äänellä, — niinkö vähän sinä luotat Herran voimaan?

Omodé tuli äkkiä totiseksi, vieläpä häntä hiukan hävettikin.

— Herrani, — sanoi hän, — kaniikki ei ikimaailmassa ole näkevä Seruzád rouvan tukkaa. Ensimäinen petshenegien valiojoukko, jonka tapaamme, on kiskova kengännauhoja nahastamme.

Fülöp herra katsoi rohkaisten, melkeinpä rukoillen Omodéta.

— Tee se, poikani, tee se! Jos pakanat surmaavatkin sinut, tulet marttyriksi, ja koko kristitty maailma on sinua kadehtiva ja laulava ylistystäsi.

Katuja mietti vähäisen.

— Hyvä on, teen sen. Jos kaniikissa on miestä lähtemään tällaiselle matkalle, älköön hän saako sanoa, että häntä huonommat miehet palvelevat pyhää Penttiä.

Sillä välin tuli pimeä.

Marosvárin tornit peittyivät purppurahämyyn. Maavalleilla seisoi peitsimiehiä, terävästi katsellen eteläisen pusztan helmassa kiiluvia pieniä valopilkkuja. Kalpeat valopilkut olivat pusztan rouvan vartiotulia.

TOINEN KIRJA

I.

Aamu-usva levittäytyi harmaan vaipan tavoin Marosin rannoille. Vaipan takana, petshenegipusztalla, mylvi sarvas… Nyt virisi tuuli. Sen puhallus saattoi taivaanrannan hehkumaan sinipunertavana kuin raudan kuona. Kaukaa kuului kaikuvaa kuminaa; sata kieltä lauloi kasteisessa kaislikossa: vesiriista heräsi viheltäen ja kujertaen. Pilvet muodostivat jättiläisporttiholvin pusztan yli; portista heitti vielä näkymätön aurinko vaaleat sädekimppunsa kentälle.

Kaksi ratsastajaa ajoi Harangodin kahlaamoa kohti, Márton ja Omodé. Silmänkantamattomalla tasangolla tunsivat he itsensä pieniksi kuin koppakuoriainen.

— Minne vien sinut, herra? — kysyi vanha vaari.

— Seruzádin leiriin, — vastasi Márton kaniikki.

— Helppo on sinne osata, helpompi sinne kuin sieltä pois. Mutta jos menemme seitsenpäisen lohikäärmeen luo vieraisille, ei meidän silti ole tarvis syödä aamiaista käärmeiden kanssa.

Käärmeillä Omodé tarkoitti pusztalla kierteleviä petshenegejä; niiden kiusallista seuraa hän tahtoi karttaa.

Hän siis poikkesi tieltä ja ohjasi kaislikkoon. Entinen rosvo tunsi mainiosti kulun ruohoisten saarentojen välissä, jotka pitkässä jonossa johtivat etelää kohti. Heidän matkansa oli vaivalloinen, mutta ihmisiä he eivät tavanneet. Eräässä paikassa he tapasivat imevän sudenpesueen, Begen lähistöllä taas he ajoivat pakoon muutamia maata tonkivia metsäsikoja.

Omodé ratsasti Belzebubillaan. Belzebub — sen nimi oli ennen Bács — oli katujan entinen sotaratsu ja hänen kanssaan yhdessä se astui luostarin palvelukseen. Vaikka se saattoikin suuresti komeilla isäntänsä kunnialla, niin se kuitenkin enemmän muistutti metsäkarjua kuin tammasta syntynyttä ratsua. Se oli pieni, paksuniskainen, salakavalan näköinen eläin, paatunut ja paha purija kuin lyhyt käärme. Sitä ei juuri voitu käyttää auran edessä, ja koska se oli sangen vaatelias niihin ratsastajiinkin nähden, joita sieti seljässään, niin ajan mittaan Belzebubkin saavutti saman erikoisaseman kuin isäntänsäkin ja vietti ihan samanlaista tyhjäntoimittajan elämää benediktiniläisten laitumilla kuin Omodé luostarissa.

Márton ratsasti voimakkaalla oriilla, jonka oli valinnut piispan tallista.

Kun Omodé aamulla satuloitsi häntä varten tuon hurjasti riuhtovan hevosen, sanoi hän ivallisesti:

— Tämä ei ole hurskaalle miehelle sopiva ratsu.

Ulkona kentällä hän kuitenkin muutti mielipiteensä. Kaniikki istui täysiverisen ratsumiehen huolettomalla keveydellä satulassa ja ratsu, opittuaan tuntemaan mestarinsa, tuli lauhkeaksi kuin lammas.

Rovastin käskystä tuli Mártonin matkustaa maallikon puvussa. Entiseen arvoonsa sopivien vaatteiden joukosta valitsi hän itselleen koruttoman nahkapuvun, jollaista muinaiset suurherrat tavallisesti käyttivät rautapaitansa alla. Kaulaansa ripusti hän hopealla huolitellun jouhirepun, olkapäilleen heitti mustan vaipan.

Mutta Omodé ei millään hinnalla tahtonut luopua kaavustaan. Vaikkei hän sitä aina pitänytkään arvossa, oli hän kuitenkin ylpeä pappispuvustaan, jota itse pakanatkin kohtelivat jonkunlaisella aralla kunnioituksella.

Suuresti suretti vaarin sydäntä, ettei hän millään lailla voinut hankkia itselleen saappaita ja että hänen sen johdosta täytyi vetää lapikkaat jalkaansa.

Begen rannalla pysähdytti Omodé Belzebubin ja viittasi toveriaan olemaan hiljaa. Iloinen pulikoiminen ja veden pärske kuului heidän korviinsa. Hyvän matkan päässä heistä uitti viisi kuusi puolialastonsta miestä ratsujaan. Ne olivat ruskeaihoisia miehiä, niin kaarevarintaisia ja pienivatsaisia kuin ajokoirat. Sysimustista hiuksistaan saattoi heidät tuntea petshenegeiksi.

Omodén täytyi tehdä pitkä kierros päästäkseen toiselle rannalle.

Kun he vihdoin näkivät kaukana siintävän metsän, täytyi heidän jättää suojeleva kaislikko.

Ulkona suurkedolla, noin viidensadan askeleen päässä heistä, lepäili pieni hevoslauma yksinäisen puun ympärillä. Laumassa oli pelkkiä mustia hevosia. Ukko nosti silloin kätensä ja lausui juhlallisesti, melkeinpä taikauskoisella ihailulla:

— Herra, katso, Ete-hevossiittola!

— Sitte hän lisäsi:

— Pysähtykäämme; Ete-hevospaimenella on tapana ensin ampua nuoli ihmisen kurkkuun ja sitte vasta kysyä, millä hän voisi palvella.

Maankuulu siitoslauma, jonka esi-isäksi petshenegiläinen taru mainitsi Volgan rannoilla kiertelevän Tuulen jumalan ratsun, oli kulta-armeijan ylpeys ja kallein aarre. Jalorotuisten taikahevosten nopeutta, kestävyyttä ja viisautta ylisti moni kansanlaulu.

Koirat huomasivat pian matkamiehet, jolloin puolitusinaa paimenta karautti heitä kohti. Petshenegit pysähtyivät noin nuolenkantaman päähän heistä.

— Keitä olette? Mitä tahdotte täältä? — kysyi unkariksi vanha hevospaimen.

Omodé muodosti torven kämmenistään.

— Menemme lähetteinä Seruzád rouvan luo! — kiljaisi hän.

— Kenen nimessä tulitte?

— Jesuksen Kristuksen nimessä! — vastasi ukko.

— Sen kanssa ei begeläisillä ole mitään tekemistä! — huusi hevospaimen vastaan.

Huonoakin palvelijaa suututtaa, kun vieras ihminen loukkua hänen isäntäänsä. Kun siis eräs petshenegi kysyi heiltä, mistä tulevat, vastasi Omodé korskeasti:

— Sieltä missä ei minun kaltaiseni herrasmies ryhdy puheisiin tuollaisen paimennulikan kanssa.

Kun hevospaimenet tulivat vakuutetuiksi, että olivat tekemisissä aseettomien ihmisten kanssa tai kun heitä ehkä peljätti rouvan nimen mainitseminen, lähtivät he lyhyen neuvottelun jälkeen takaisin puuta kohti jättäen suurten valkoisten koirien tehtäväksi häiritä edelleen vieraita.

— Tunsin erään rohkean miehen, — selitti ukko Mártonille, — joka sai päähänsä ajatuksen hankkia itselleen varsan tästä siitoslaumasta… Kaksi päivää hän vaani kaislikossa, lasso kädessä… Sitte hänet kuitenkin nappasivat kiinni koirankuonolaiset paimenet… Mutta minun ystäväni ei ollut ainoastaan rohkea, vaan myöskin viekas… Hän tiesi, etteivät pusztan asukkaat tee pahaa heikkomielisille ihmisille, ja sen vuoksi hän tekeytyi höperöksi. Puolipäivästä auringonlaskuun asti hän teki kuperkeikkoja nurmella, sitte hevospaimenet päästivät hänet menemään…

(Vaikka Omodé ei sitä sanonut, voi kuitenkin pitää varmana, että hän itse oli tuo puheena oleva rohkea mies.)

He olivat jo jotenkin kaukana hevoskasvatuslaitokselta, kun nopea kavionkapse kuului heidän korviinsa. Eräs paimenista nelisti heidän perässään.

— Eipä petshenegi muuten olisikaan härkäpäinen, jos hän niin vähällä jättäisi kiusantekonsa! — murisi Omodé.

Nuori mies saavutti heidät ja karautti yhtä rintaa heidän kanssaan. Näkyi, että hän oli neuvottomana, kun ei tietänyt kuinka pääsisi kunnialliseen riitaan matkustajain kanssa. Tällöin sukeutui seuraava kaksinpuhelu petshenegin kielellä hänen ja katujan välillä.

— Kuuletko, pappi, minua miellyttää sinun satuloitu siilisi. Paljollako antaisit?

— Sinulle halvalla, kaunis veljeni. Annan sen tuosta mädäntyneestä nauriista, jota kannat lakkisi alla.

— Sinulla on hapan vatsa, pyhä mies.

— Minun vatsaani puree aina, kun näen paimenen. Että hänelläkin, raukalla, täytyy olla kahden korvan välissä pää, vaikkei hän muuten ole muiden ihmisten kaltainen.

— Miksei, pyhä isäni?

— Siksi, että ihminen ymmärtää puheesta, paimen vain iskusta.

— Oletko jo ehkä lyönyt paimenta? — kysyi mies pyörittäen kädessään rautavartista tapparaansa.

— En yhtä kerrallaan koskaan, veliseni, sillä sääntöni mukaan kolme paimenta vastaa yhtä miestä.

Sanottuaan tämän mahtavan kerskauksensa hellitti vaari ohjat ja veti satulannupin vierestä suuren bulgarilaisen nuijan. Fülöp herra oli kyllä kieltänyt häntä ottamasta asetta mukaansa, mutta Omodé tuumaili, että vaikka Pyhän Pentin nimi onkin hyvä suojakilpi, niin täytyy sen ohella olla joku hyökkäysasekin.

Nuori mies käänsi hevosensa ja seisoi katujaa vastassa.

— Maahan, kuuluisa! — huusi hän.

Omodé ei mielellään taistellut paljain päin, senvuoksi hän veti hilkan päähänsä. Koska oikea käsivartensa oli rampa, otti hän nuijan vasempaan käteensä; ratsuaan hän ohjasi jaloillaan. Nopeasti he karauttivat toisiaan kohti. Kun petshenegi iski tapparallaan, niin Belzebub, jolle tämä varmaankaan ei ollut ensimäinen tämänluontoinen seikkailu, hypähti salamannopealla sarvashypyllä syrjään, jolloin isku kohtasi tyhjää ilmaa. Kuinka olikaan, seuraavassa silmänräpäyksessä Omodé oli jo petshenegin vasemmalla puolella, ja samalla kuin Belzebub vihaisesti pärskyen iski hampaansa petshenegin hevosen harjaan, samalla ukko hurskaalle kristitylle soturille sopivalla kyrie eleison karjaisulla täräytti vastustajaansa korvanjuureen, jotta tämä paikalla kierähti alas satulasta.

Sillä aikaa Márton ratsasti tyynesti eteenpäin eikä edes sen vertaa vaivautunut, että olisi katsonut taakseen tappelun melskettä.

Omodé katsoi epäröiden kaatuneen vastustajansa ratsua, joka hurjistuneena laukkasi hevossiittolaa kohti. Pusztalla vallitsevien lakien mukaan kuului maahan lyödyn miehen hevonen nyt hänelle. Häntä kiihotti uteliaisuuskin tutkimaan, mitä olisi petshenegin satularepussa. Mutta sitte hän piti viisaampana tyytyä tällä kerralla moraliseen voittoon.

Paimen oli seuraavassa hetkessä taas jaloillaan. Hän raappi korvallistaan ja huusi äänekkäästi:

— Ei ollut oikea lyönti! Ei ollut oikea, sillä hevosellasi on huonoja tapoja.

Omodé katsoi hämmästyneenä sättivää miestä.

— Voi, voi, sinua Kocsobur! — huudahti hän sitte katkerasti. — Vanhuus on tullut! Jos viisi vuotta takaperin iskit jotakin korvanjuureen, niin hän ei enää suutaan soittanut!

Vähän aikaa Márton ja hän ratsastivat pensaita kasvavaa puron rantaa, kunnes pensaat kahahtivat ja muuan keihäsmies lennätti laajassa kaaressa puron poikki. Ensimäistä ratsastajaa seurasi toinen, kolmas ja neljäs höyryävillä hevosilla.

— Olemme jo heidän kaupungissaan! — murisi Omodé.

Neljän petshenegin rintaa verhosi luusuomuilla peitetty nahkahaarniska. Kultasoljesta, joka loisti heidän paljaalla käsivarrellaan, saattoi tietää heidän kuuluvan kulta-armeijaan.

Sillä aikaa kuin kahden keihään käsivarren pituinen rautakärki kosketti Mártonin ja Omodén rintaa, sitoi kaksi miestä nahkasiteellä heidän kätensä taakse. Kunnes olivat tämän työn tehneet, eivät he lausuneet sanaakaan. Yhtä meluava ja levoton kuin petshenegi on jalkaisin ollessaan, yhtä vaitelias hän on satulassa istuessaan. Seuraavassa silmänräpäyksessä karautti pieni joukko jo metsää kohti.

Petshenegit olivat nähtävästi iloissaan vangeistaan. He olivat noita kylpeviä nuorukaisia, joiden valppauden Omodé vältti. Myöhemmin he kuitenkin joutuivat matkustajien jäljille ja lähtivät mielettömän nopeasti ajamaan heidän perässään. He tiesivät, että jos vieraat ehtivät ennen heitä leiriin, silloin Hurtoba serdari, pusztan rouvan sotapäällikkö, hakkauttaa huolimattomien vartijoiden pään poikki.

Kun he saapuivat jo aukeaman lähelle ja korpi yhä enemmän alkoi harveta, sattui heidän korviinsa jonkinlainen rytmillinen kohina, joka tuntui korven povessa nukkuvan jättiläiseläimen hengityksellä. Ihmeekseen Omodé huomasi, että kaniikin kasvot, tulivat yhä kalpeammiksi ja silmänsä lasimaisiksi kuin kuolleen ihmisen.

— Kuinka tuo epatto pelkää! — murisi ukko halveksivasti.

Mártonin kiihtyneessä sielussa oli todellakin taikauskoinen pelko saanut vallan. Hän pelkäsi, että nuo, jotka lähettivät hänet pakanallista heimoaan katsomaan, ovat tehneet hänestä vain julmaa pilkkaa. Pitkinä talviöinä, joina hän Bakonyin luostarissa valvoi, oli hänen sieluunsa syöpynyt surullinen vakaumus, että petshenegien kansakunta jo aikaa oli sortunut. Hän itse on viimeinen petshenegi… Ensimäisellä käynnillään hän on näkevä suuren aukeaman. Mutta aukeamalla hän on elävän leirin sijasta näkevä kulta-armeijan suuren hautausmaan… Kummulla istuu pusztan rouva kuolleena, luurangoksi laihtuneena, luiseville olkapäille riippuvin hiuksin. Kummun juurella ja yltympäri koko aukeamaa lojuu kuolleita urhoja kuin lahoavia puunrunkoja. Ja kaikki nuo monet luurangot katselevat häntä tyhjillä silmillään kuin tahtoisivat sanoa:

— Myöhään tulit, Alpár päällikkö!

Nyt he ehtivät tien käänteeseen.

Márton kaniikin sydän tykytti melkein kuuluvasti, kun hän loistavassa aamuauringon valossa näki kulta-armeijan leirin.

Missä Csanád ispaani kaksi päivää tätä ennen tapasi vain paljaan nurmen, siellä näki Márton nyt taas koko leirikaupungin. Niin kauas kuin matkustajain silmä kantoi, oli suippopäisiä telttoja riveissä toinen toisensa vieressä, kuin olisi mehiläispesä rakennettu viheriälle maalle. Etualalla, kummun juurella, upeilivat päämiesten teltat. Ristiin laitettujen, räikeästi kirjailtujen huopatelttojen eteiskatosta kannattivat hopeakärkiset pylväät. Näiden takana, kadoten lopulta utuiseen ilmaan, seisoi muiden valkea telttametsä.

Suuri kihinä ja kuohina vallitsi leirissä. Paikaltaan häädetty ja uudestaan takaisin ryöpsähtänyt vaellusjoukkokunta oli pesänrakentamisen puuhissa. Ihmiset hääräilivät kuormien ympärillä, loivat vallihautaa, kiinnittivät köysiä. Kaikki tämä käy petshenegeillä suurella häärinällä ja loputtomalla puheenporinalla. Yhtä vaitelias kuin on tavallinen magyari, yhtä puhelias on petshenegi. Porinansa on pelkkää huutelua, vannomista ja kiroilemista; hän joutuu turhasta riitaan vastustajansa kanssa ja on valmis mädäntyneestä paalusta vuodattamaan verta. Sen ohella käy naisten kieli taukoamatta keittotulen luona; telttojen, vaunujen ja hevosten välissä kiertelee suurissa laumoissa kirkuvia lapsia.

Hurtoba serdari, Seruzád rouvan sotapäällikkö, otti vangit vastaan. Hän oli suuripartainen, tuima vanha sotilas. Arvonsa merkiksi hän kantoi olkapäillään pantterinnahkaa, jonka päänahka kypärin tavoin peitti hänen kaljua päätään. Kun hän sai tietää, että vieraat tahtovat puhutella päällikkörouvaa, vapautti hän heidät köysistä ja vei heidät kummulle Seruzádin teltan eteen.

Mahtava, moniosastoinen huopapalatsi välkkyi kaikissa sateenkaaren väreissä; oven eteen oli pystytetty kultakärkinen, jouhitupsuinen keihäs vallan merkiksi. Teltan vieressä sukivat pusztan rouvan palvelijat juuri muutamia komeita ratsuja. Seruzád rouva ei ollut teltassa. Muutamain ylimysten kera hän ratsasti pusztalla eikä kukaan tietänyt, koska hän palaa telttaansa.

Serdari asetti kaksi tapparalla varustettua miestä heidän rinnalleen, osaksi heitä vartioimaan, osaksi heitä puolustamaan kokoon kertyneitä joukkoja vastaan. Petshenegisoturit eivät kuitenkaan juuri välittäneet vieraista, — uteliaisuus yleensä ei sovellu ratsumiehen arvokkaisuuteen, — mutta päivänpaahtamat, vilkkaat nuorukaiset ja valkohampaiset, teräväsilmäiset naiset seisoivat kokonaisissa parvissa kummulla.

Noin kaksi tuntia saivat matkustajat siinä viettää kärsivällisesti kuunnellen joutilaiden irvailua. Odottaessaan oli heillä tilaisuus saada jonkunlainen käsitys petshenegien kasvatusjärjestelmästä. Kummun juurella aukealla kentällä pidettiin juuri koulua. Noin viisikymmentä paljasnaamaista poikaa istui satuloimattoman, nelistävän varsan seljässä ja ampui nuolella keskikokoista olkikuvaa kohti. Opettajat hoitivat armottomalla kovuudella tehtäväänsä ja viuhuvilla kepeillään iskivät verihaavoja muutamain taitamattomani lasten kylkeen.

Ratsastajaheimojen lapset viettivät nuoruutensa kovan opetuksen alaisena. Kymmenen vuotta täytyi taukoamatta harjoitella, ennenkuin nuori ratsu- ja jousimies laskettiin täysin harjaantuneena sotariveihin.

Valmiita sotureitakin harjoitettiin ahkerasti aseidenkäytössä. Vain näin erinomaisesti valmistetut ja kovasti varustetut armeijat, kykenivät suorittamaan volgalaisen taktiikan mukaisia ratsutaisteluita.

Iltapuoleen hälyyttävä torventoitotus rikkoi metsän hiljaisuuden.
Väkijoukko vaikeni paikalla.

— Rouva beke!

II.

Paksujen puunrunkojen takaa pujahti muutamia tavattoman suuria koiria näkyviin, sen jälkeen tulivat ratsastajat, joukon edessä ratsasti Seruzád.

Hän oli kauniskasvoinen, komeavartaloinen ja ruhtinaallisen ryhdikäs nainen. Jäntevä, pitkä kukanvarsi, kullankeltaisten lihavalehtisten vesikukkien huumaavaa lajia, joka oli kypsynyt kesän hedelmöittävässä helteessä. Pyöreät säännölliset kasvot oli paahtanut pusztan päivä, ja ne loistivat kuin sametinhieno, ruskea emalji. Vähän viistoon olevissa kovakatseisissa silmissäkin paloi eteläisen auringon tuli. Kasvojen eläimellistä ja kuitenkin ylevää levollisuutta häiritsi vain yksi piirre: kopeuden ilmaus, joka pysyvästi veti kurttuun hänen voimakkaita mustia kulmakarvojaan. Tumma tukkansa — tuo paksu, metallinkiiltävä tukka, johon Csanád ispaanin sakset katkesivat — riippui kahdessa pitkässä palmikossa hänen rinnallaan.

Hänen päässään oli haikaransulalla varustettu, suippokärkinen huopalakki; valkoisesta lampaannahasta valmistetun nutun alla — jonka hän kovan kuumuuden takia oli viskannut olalleen — oli vyöhön asti heliseviä hopearahoja täyteen neulottu haarniska; hame oli loistavan kirjava. Suippokärkiset saappaatkin olivat neulotut täyteen metallinappeja.

Päällikkörouvan kaulasta riippui luupäinen veitsi hopeavitjoissa, sudennahkaisella loimella varustetun satulan viereen oli ripustettu pienehkö sarvijousi ja punainen nahkaviini.

Kun hän teltan edustalla laskeutui satulasta, väsyneenä ja veltosti, mutta kuitenkin kevyesti kuin maahan laskeutuva lintu, kilisivät nuo monet hopeat hänen puvussaan.

Serdari astui hänen luokseen ja ilmoitti, että kaksi vierasta miestä oli tuotu leiriin kentältä, jossa olivat lyöneet maahan erään paimennuorukaisen.

— Miksi kerrot minulle tätä? — sanoi päällikkörouva. — Eikö siis metsässä ole kylliksi puita, joihin voit heidät ripustaa?

— Toinen heistä näyttää papilta…

Nyt kääntyi Seruzád ja heitti tutkivan silmäyksen Omodéseen.

— Oi, — sanoi hän, — koska ovat penttiläiset varikset ruvenneet höyhentämään haukkoja?

— Vallasrouva, — puhui Omodé, kunnioittavasti notkistaen polvensa, — en petollisesti, vaan kunniallisessa kamppailussa syöksin miehesi maahan… Mutta älä tuhlaa vihaasi palvelija raukkaan, joka ei ole edes sen hamppuköyden arvoinen, jonka olet hänelle aikonut. Tässä on minun Márton herrani, kyllä hän vastaa puolestani.

Sen sanottuaan hän kumarsi toisen kerran ja vetäytyi nöyrästi kuin syksyinen kärpänen kaniikin seljän taakse.

Rouva huomasi nyt vasta Mártonin. Hän astui häntä ihan lähelle eikä pitkään aikaan ottanut hänestä teeskentelyyn tottumattomia silmiään. Nuori kaniikki olikin muuten sellainen mies, että naiset häneen helposti unohtivat katseensa.

— Kuka sinä olet? — kysyi rouva sitte unkariksi, mutta huomattavasti petshenegiksi murtaen.

Márton vastasi petshenegin kielellä.

— Olen matkalla oleva mies ja aseettomana tulin leiriin.

— Mitä täältä haet?

— Petshenegin vanhaa hyvettä, Thonuzóban kansan vieraanvaraisuutta.

Sekä petshenegirouvaa että ympärillä seisovia suuripartaisia herroja hämmästytti Mártonin puhe.

— Olen sodassa, — sanoi Seruzád, — ja vakoojat kulkevat leiripaikan ympärillä. Tahdon tietää, mikä on nimesi.

Kaniikki asetti silloin kätensä teltan varjostavalle katokselle ja puhui:

— Ulkona kentällä voit kysellä minulta enemmänkin, mutta täällä tiedät tarpeeksi: Olen vieraasi! Vai eikö Kajdumin heimoa olevilla surbaneilla ole niin tapana?

Vallasrouva nyökäytti vastenmielisesti päätään.

— Hyvin tiedät, sellainen on tapa. Hae siis itsellesi leiristä sinulle sopiva isäntä, joka hoitaa ja ruokkii ratsujasi.

— Minulle sopivasti tahdon levätä sinun teltassasi, — sanoi Márton tyynesti, — ja sinun haltuusi uskon ratsuni.

Rouva-ispaani tarkasti hämmästyneenä vierasta.

— Tiedätkö, kuka olen? — kysyi hän kulmakarvojaan rypistäen.

— Kean kuninkaan tytär olet, — vastasi Márton välinpitämättömästi.

Seruzád kumarsi nyt vähän päätään ja sanoi sen, mitä kansan tavan mukaan tuli sanoa:

— Kiitän sinua, herrani! Astu telttaani ja lepää luonani.

Täyttääkseen muodollisuuden laski hän kätensä Mártonin hevosen ohjille. Hänen palvelijansa ottivat sitte hoitoonsa kummankin hevosen, päällikkörouva taas katosi hieman hämillään telttaan.

Omodé seurasi kaniikkia. Ukko tunsi tarpeeksi pusztan asukkaiden tapoja tietääkseen, että niin kauan kuin he huvitellevat leirissä, kohdellaan Márton kaniikkia suurherralle tulevalla kunnioituksella. Mutta kun he jättävät leiripaikan, saattaa tapahtua, että Seruzádin ratsumiehet ottavat heidät kiinni rajalla, ja jos he silloin kiskovatkin jalustimen hihnoja heidän kummankin seljästä, eivät he vähimmässäkään määrässä riko petshenegien sopivaisuussääntöjä vastaan.

Molemmat papit astuivat monisoppiseen telttaan. He lepäsivät siellä siksi, kunnes kaunis lombardialainen orjatyttö kohotti oviverhoa ja ilmoitti hymyillen, että aterian aika oli tullut.

He astuivat todelliseen palatsiin, joka oli suhteellisesti suurempi kuin teltan ulkomuodosta saattoi päättää. Maata peitti paksu matto ja huopaseiniä ihmeen kauniit verhot. Helmistä loistavalla silkillä kierteli satumaisia kukkaköynnöksiä, joihin persialaiset naiset olivat kutoneet vaiteliaan sielunsa hehkuvat unelmat. Teltan seinillä riippui Thonuzóba päällikön aseet, joita kulta-armeija säilytti kuin pyhäinjäännöksiä, ja suuri norsunluusta veistetty torvi, kansan pyhä sotatorvi.

Kaksi orjatyttöä veti rihmoissa kulkevan seinän aliosan syrjään, ja silloin saattoi mahtavain puunrunkojen välistä nähdä kummun juurella leviävään leiriin, jonka kirjavaan kiehinään tukahduttava auringonpaiste heitti vaaleita säteitään. Voimakkaasta valosta taas seinäverhojen alakuloiset kukat alkoivat äkkiä hehkua sateenkaaren kaikissa väreissä, ikäänkuin äkisti yllättänyt kiihko olisi vallannut niiden hoikat varret.

Seruzád ilmestyi saliin, ja nyt oli hänellä jo toinen puku. Vaikka Adrianopoli olikin kaukana Begen pusztalta, niin sikäläiset silkkikauppiaat olivat kuitenkin löytäneet tien tänne. Hänen yllään oli avara, sininen silkkipaita, joka poven alapuolelta oli kiinnitetty suomuksisella vyöllä. Hänen korvissaan oli ontot renkaat, ruskeassa käsivarressaan kultasolki. Seruzád istui karhuntaljalle ja näytti Mártonille paikan vierellään. Vieraina oli vielä noin kymmenen ylimystä. Omodé sai paikan herrasseurasta kauempana, oven vieressä.

Tarjottiin ohrakeittoon hakattua metsähärjän lihaa, lampaanlihaa, sitte kalaa ja vehnäleivoksia. Höyryävät lautaset asetettiin vieraiden eteen matolle, ja jokaisen annoksen jälkeen kulkivat tytöt pesumaljat käsissä ympäri.

Kultatukkainen italialainen tyttö antoi mahtavan juomasarven vallasrouvan käteen ja täytti sen reunojaan myöten helmeilevällä viinillä. Rouva-ispaani joi vähän ja antoi sitte sarven Mártonille, joka kosketti sitä huulillaan ja antoi sen sitte kulkea edelleen.

Kun sarvi saapui takaisin Seruzádin käteen, puhkesi oven luona istuva
Omodé moittivalla äänellä puhumaan:

— Seruzád vallasrouva, sotaisen Kean kuninkaan vieraanvarainen tytär, suvaitse nuhdella lyhytmuistista tyttöäsi, sillä vaikka olenkin palvelija, niin siitä huolimatta kuulun vieraisiin ja maineesi saisi pahan tahrapilkun, jos minun täytyisi vedellä sammuttaa janoni.

Rouva-ispaani täytti sarven kukkuralleen ja antoi sen italialaistytön käteen.

— Vie se hänelle, Rozvita, juokoon pappi, mutta jos hän jättää viiniä juomatta, kaada loppu hänen niskaansa.

Silminnähtävästi oli tytölle rouvansa käsky mieleen. Viehättävällä uteliaisuudella hän katseli, kuinka vaari joi, ja kaksi kuoppaa ilmaantui hänen kaunispiirteisille poskilleen. Mutta kun hän otti takaisin sarven Omodén kädestä ja katsoi sisään, sanoi hän pettyneellä ihmettelyllä:

— Rouvani, pisara ei ole paljon, mutta pappi ei sitäkään jättänyt.

Petshenegiherrat purskahtivat silloin raikuvaan nauruun, niin että teltan seinä vapisi, jopa ylpeä Seruzádkin hymyili hiukan.

Juomasarvi teki vielä muutaman kierroksen. Sitte vallasrouva heitti nopean syrjäsilmäyksen Mártoniin ja lausui teeskennellyllä valittelulla:

— Joimme viiniä, mutta vieraamme huuli pysyi kuivana; nauroimme, mutta vieraamme kasvot pysyivät vakavina; kutsukaa sisään poikkikorva laulaja, hänen laulunsa ehkä ilahuttaa vieraamme sydäntä.

Kun vallasrouva mainitsi poikkikorvaa, ajatteli Omodé heti kahtatoista hopearahaansa, ja todellakin, tuo jäntterä mies, joka kannel kainalossa astui sisään ovesta, oli hänen tunnoton velallisensa. Mutta Ekese käyttäytyi kuin ei olisi tuntenut velkojaansa ja työntäen lapikkaansa alleen istui Seruzádin jalkain juureen ja koetti hartaasti kanteleensa kolmea kieltä. Mutta sillä välin hän loi terävän ja tutkivan katseen Márton kaniikin kasvoihin.

— Jokin sankarilaulu, Ekese, — sanoi tyynyihinsä nojautuen vallasnainen. — Tarinoi meille esi-isistämme, jotta vieraamme kalpeat kasvot saisivat väriä.

Teini kaiutti kanneltaan ja lauloi Thonuzóban tarinan. Ei petshenegin, vaan unkarin kielellä. Vaikka petshenegiherrat erottautuivatkin magyareista sodassa, puhuivat he kuitenkin mielellään sukulaiskansan kieltä ja suosivat suuresti magyarilaisten laulajain lauluja. Tarina oli omituista laulun ja puheen sekoitusta. Ekese lausui yhtäläisellä valittavan pitkäveteisellä äänellä säkeistön ja vasta sen lopussa kohosi hänen äänensä, värisevästi sointuen, kuin rantaan lyövä aalto.

Thonuzóban taru kuului tähän tapaan:

Jopa lähti matkaan Gézan poika István,
Kulkee kulkemistaan taakse suuren Tiszan;
Musta ristinmerkki on hällä kädessään,
Tuhat keihäsmiestä nyt seuraa jälessään.

»Herra mieles kääntää, Thonuzóba, taitaa,
Saavuin tiedustamaan sinun uskos laitaa:
Uskotko sä Jesukseen?»

Kiersi viiksiänsä suuri Thonuzóba:

»Jumala jos oikee Jesus ollut oisi,
Ei hän aasin seljäss' ratsastella voisi.
Göncöl jumalall' on ratsu toista maata,
Juutalaiset sen ei voimaa viedä saata.»

»Herra mieles kääntää, Thonuzóba, taitaa,
Saavuin tiedustamaan sinun uskos laitaa:
Uskotko Herran äitiin?»

Kiersi viiksiänsä suuri Thonuzóba:

»Päällikkönä naisten nainen simasuinen,
Naista pontevampi urho partasuinen.
Okkán jumalamme tuntee parrastansa,
Maailmass' ei toista hänen vertaistansa.»

»Herra mieles kääntää, Thonuzóba, taitaa,
Saavuin tiedustamaan sinun uskos laitaa:
Uskotko pyhään henkeen?»

Kiersi viiksiänsä suuri Thonuzóba:

»Kyyhkysjumalaan en uskoa mä saata.
Turul jumalamme voiman voin mä taata.»

Lausui Magyar István:

»Keihäsmiehet, kuoppa maahan kaivakaatte,
Siihen tämä maailman hylky haudatkaatte.»

Kun jo polvet peittyy, lausuu Thonuzóba:

»Kuolo urhon lainen!
Silkinkarvaa metsäkoiraa säälin vainen.»

»Keihäsmiehet kuulkaa, hetki vuottakaatte,
Silkinkarva rakki kanssaan kuopatkaatte.»

Kun jo vyökin peittyy, lausuu Thonuzóba:

»Kuolo urhon lainen!
Hopeekenkää ratsuani säälin vainen.»

»Keihäsmiehet kuulkaa, hetki vuottakaatte,
Hopeekenkä ratsu kanssaan kuopatkaatte.»

Kun jo kaula peittyy, lausuu Thonuzóba:

»Kuolo urhon lainen!
Tähtisilmää vaimoani säälin vainen.»

Kaksi pientä poikaa sylihinsä sulkein
Lausuu vaimorouva haudan luokse kulkein:

»Keihäsmiehet kuulkaa, hetki vuottakaatte!
Huntupäähineeni mulle noutakaatte,
Juhlapuku tuokaa, hame kultakirjo,
Näädännahkaturkki, kengät kaunokaiset.
Niihin puettuna jätän kaikki maiset.

Ensin suutelen mä Alpár poikaistani,
Sitte imetän mä Örkönd poikaistani,
Laskeudun sitte puolisoni viereen.
Yksi hautakumpu peittää ruumiitamme,
Yksi puro huuhtoo veren haavoistamme.»

Laulu vaikeni ja teltassa vallitsi raskas hiljaisuus. Thonuzóban, valkopartaisen sankarin nimi oli loihtusana, jonka kaikuessa kuumat petshenegisydämet milloin kiihkeästi löivät, milloin murheesta kouristuivat.

Seruzád katsahti vieraaseensa ja huomasi hämmästyksekseen, että Márton oli nostanut viittansa kauluksen pystyyn ja istui paikallaan liikkumatta kuin kivikuva. — Tämä laulu näyttää katkeroittaneen vieraamme mielen, — sanoi päällikkörouva vähän ivallisesti. — Ekese, osaatko mitään iloisempaa Thonuzóbasta?

Laulaja alotti rytmiltään sotaisen petshenegiläisen laulun. Hänellä oli kaunis, miehekäs ääni, ja kun hän lauloi, välkkyivät hänen heran väriset silmänsä ja kasvonsa suorastaan kaunistuivat. Hän jalostui kiertäväksi taiteilijaksi.

Hänen laulunsa kuului:

Kun soi Thonuzóban torvi,
Ratsun selkään kaikki miehet;
Sodan tuoksinassa raikuu,
Petshenegein huuto kaikuu:
Hei, Thonuzóba!

Näätäturkki, rautavöinen,
Haukansiipi hatussansa,
Kullattu on kirvesvartta,
Hopeasta hällä parta —
Hei, Thonuzóba!

Teltan luona rovioista
Valkeneepi ilman kansi.
Kaikki häntä tottelevat,
Jotka pusztaa kuljeksivat.
Hei, Thonuzóba!

Vihastansa syttyy liekkiin
Piiritetyn talon hirret.
Maljaksi vie pitoihinsa
Kallon uljaan soturinsa…
Hei, Thonuzóba!

Seruzád kaatoi viiniä Ekeselle.

— Juo vähän, laulaja, ja anna sitte kuulua: Saapuu vielä Alpár päällikkö!

Tämä oli petsheneginuorukaisten mielilaulu. Ehkeivät he itsekään uskoneet, että nuoren päällikön legendamainen olento vielä joskus ruumiillistuisi, mutta siitä huolimatta he kuitenkin lauloivat, uskonnollisella haltioitumisella toistelivat: Saapuu vielä Alpár päällikkö! Silloin kaikki heidän vastuksensa ja murheensa loppuvat. Petshenegi tulee jälleen siksi, mikä muinoin oli: vapaaksi ja taistelussa voittamattomaksi.

— Laula, Ekese!

Mutta Ekese laski kanteleensa viereensä ja lausui uhkarohkeasti:

— Sitä en enää laula.

Läsnäolijat katsoivat hämmästyneinä toisiinsa. Seruzádin silmän yläpuolelle ilmestyi ryppy.

— Kutsukaa sisään ruoskija.

Silloin Ekese nousi paikaltaan ja lausui:

— En pelkää sinua, Seruzád. Vaikka olenkin palvelija, niin palvelijatar olet sinäkin, sillä Alpár päällikkö on jo saapunut!

Hän puhui näin ja heittäytyi sitte polvilleen Márton kaniikin eteen asettaen kanteleensa hänen jalkojensa juureen.

* * * * *

Teltassa istuvat katsoivat kivettyneinä kaniikkiin…

Serdari liikahti ensimäiseksi. Kauhea mielenliikutus valtasi ukon. Hänen hampaansa kalisivat ja suuri partansa tutisi… Hän tempasi miekkansa tupesta, painui polvilleen, laski paljastetun säilän Mártonin eteen ja sanoi äänekkäiden nyyhkytysten tukahduttamalla äänellä:

— Voi, herrani, Alpár päällikköni, hakkaa poikki meidän kaikkien kelvoton päämme, kun emme heti sinua tunteneet…

Nyt kaikki Thonuzóban entiset asetoverit ja alamaiset tunsivat vieraan kasvoissa suuren päällikön rakkaat piirteet.

Tietysti siinä määrässä kuin nuori metsäsika saattaa olla isänsä näköön.

Kaikki kiihottuivat, menettivätpä melkein järkensä yllätyksestä, riemusta. Kuuma petshenegiläisveri kuohui heidän suonissaan. He hyökkäsivät hänen luoksensa, ympäröivät hänet, polvistuivat hänen edessään, suutelivat hänen vaatteitaan, silittivät hänen käsiään. Samalla he nyyhkivät ja huusivat:

— Alpár herramme! Nuori päällikkömme! Siis kuitenkin tulit! Voi, kuinka odotimme! Kuinka odotimmekaan!

Useat ryntäsivät ulos teltasta ja heilutellen paljastettuja miekkojaan ilmassa he juoksivat kuin mielettömät kohden leiriä.

Mutta serdari otti teltan seinällä riippuvan pyhän torven, joka Thonuzóban hautajaisissa oli soinut viimeisen kerran, ja puhalsi siihen härjän-keuhkojensa koko voimalla.

Vihaisesti mylvähtäen pamahti torvi soimaan herättäen metsän kaiun.
Kolme kertaa uudistui Thonuzóban sotahuuto.

Keskipäivän kuumuudessa lepäävä telttakaupunki alkoi herätä. Tasangolta kuului kaukaista kohinaa, joka pelottavalla nopeudella kasvoi ja läheni. Ihmiset ryntäsivät kumpua kohti huutaen toisilleen ja heiluttaen miekkojaan. Kokonaiset kirkuvat parvet lähestyivät kuin myrskyn ajamat lokit. Viimein kuohuva ihmismeri ympäröi kummun… Ja tuhannet huudot keskittyivät yhdeksi sanaksi: Alpári

Katso, sana tuli lihaksi, ja ihmisten silmissä paloi haltioitumisen tuli. He polvistuivat kummun rinteellä laajoissa ryhmissä ja ojensivat käsiään Mártonia kohti. Ja yhä uusia saapui leiristä. Vaimot toivat lapsiaan, vieläpä vanhuksetkin ja puolialastomat, kuihtuneet miehet, jotka vuosikausia olivat telttojen sopukoissa poteneet ilkeitä nuolenhaavoja, laahautuivat esiin. Liehuvaharjaisilla ratsuilla nelisti pusztalta pelottavannäköisiä ratsujoukkoja.

Mutta hän, jonka ympärillä tämä rakkauden myrsky riehui, seisoi ääneti ja surullisena kummun huipulla ja rukoili nöyrästi:

— Herrani Jesus, ota pois minulta tämä kalkki!

III.

Omodé, jonka arvo äkkiä paisui leirissä kuin silavankamara hiilustalla seikkaili koko iltapäivän telttakaupungissa. Hän tunsi olonsa niin perin mainioksi aseittenkalinan ja hevosenhirnunnan kuuluessa, että hän riemussaan olisi tahtonut hihkaista kuin juopunut.

Kas vain! Hän sai Ekesen käsiinsä.

— Kaksitoista rahaani! — huusi hän.

Laulaja veti povestaan kultaisen byzantinin ja välkytti sitä auringonvalossa.

— Anna takaisin, mitä siitä jää, — sanoi hän ylpeällä tyyneydellä.

Harvinainen näky sokaisi Omodén silmät ja jonkun verran se häntä lepyttikin. Vaistomaisestikin täytyi hänen tuntea jonkinlaista kunnioitusta kultarahan omistajaa kohtaan. Muutenkin oli teinin ulkoasu muuttunut edukseen. Kuluneen nahkatakin sijasta oli hänellä kaunis varsannahkainen nuttu. Varsan loistava karva oli nutun päällispuolella, kaulusta taas peitti silkkinen harja, joka keikarimaisesti iski häntä selkään. Tämä oli siihen aikaan komeilevien petsheneginuorukaisten mielipuku.

Koska Ekese ei tahtonut varsa-velkaansa maksaa hevosella, menivät he yhdessä erään rikkaan miehen maineessa olevan petshenegin luo vaihtamaan byzantinia.

Mutta koska petshenegi olisi voinut vaihtaa kultarahan ainoastaan lampaannahoiksi, jättivät nuo kaksi kunnon ystävää rahakysymyksen toistaiseksi ja ottivat vastaan isännän vieraskutsun. Isäntä kestitsi heitä kanakurjen lihalla ja sebesiläisellä viinillä. Paitsi heitä oli teltassa vielä useita muita, niiden joukossa muuan mustapukuinen laiha mies, joka murheellisen näköisenä ja vaieten istui tulisijan vieressä ja silminnähtävällä inholla torjui luotaan lihan, jota hänelle tarjottiin.

Petshenegin vaimo oli kristitty bulgarilaisnainen, ja isäntä itsekin kallistui uuden uskon puolelle.

Uskovaisten ja kaikkiuskoisten läsnäolo, jotka erikoisella kunnioituksella kohtelivat Omodén kaapua, herätti ukon sielussa turhamaisuuden uinuvan pirun. Hän päätti kerran hänkin saarnata, kuten oppineet papit, joille komitaatissa osoitettiin kunnioitusta.

Kun hän synkkiin aatoksiin vaipuneena oli lopettanut ateriansa, veti hän pitkän siemauksen puupullosta ja kakistellen kurkkuaan alkoi naisten suureksi sielunrakennukseksi saarnata.

Tekstikseen hän valitsi erään tuntemattoman kirkkoisän lauselman: »Älkää olko senkaltaiset kuin koirat, jotka raatelevat omat heikot kumppaninsa, vaan olkaa senkaltaiset kuin siat, jotka yhteen ääneen röhähtävät yhteisen vihollisen lähestyessä». Saarnansa juoksua hän valaisi esimerkeillä, mainiten merkillisennimisten pyhimysten tekoja, välillä hän taas lausui sellaisia latinalaisia sitaatteja, että niiden takia kultasuinen Hieronymus varmaankin kääntyi Betlehemin haudassaan.

Se mustapukuinen mies, joka äsken ei tahtonut lihaa syödä, kuunteli kasvavalla levottomuudella Omodéta. Yhtäkkiä hänen sappensa halkesi ja hän iski kiukkuisesti kiinni Omodén sanoihin.

Omodé sattui sanomaan, että Jumala loi ihmisen omaksi kuvakseen…

— Valehtelet, kirottu lurjus! Valehtelet! — kirkui vieras säkenöivin silmin.

Omodé katseli hämmästyneenä vihaista miestä.

— Eikö siis Jumala luonut ihmistä?

— Valehtelet, valehtelet! Se on kurjaa, mitä puhut, Jumalan pilkkaa!
Peräytä! Peräytä!

Isäntä, jota silminnähtävästi huvitti oppinut kiista, keskeytti heidät.

— Kuka siis loi ihmisen, jollei Jumala?

— Niin, kuka loi? — kysyi Omodé.

— Saatana, sinä lurjus, saatana, sinä kaapuun puettu kettu! Hän siitti Eevalle Kainin ja Kalomenan, kirottu Kain taas tappoi ihmisen lapsen ja kansoitti maailman saatanan jälkeläisillä. Sinäkin olet niitä, vanha lurjus! Tarkasta itseäsi, saatanan sikiö! Mässäyksen paksumahainen säkki olet; juoppouden viinitynnyri olet; valheen pullistuva rakko; kaiken halpamaisuuden synnin ja ilkeyden ikuisesti vuotava lähde… Sinutko olisi luonut Jumala omaksi kuvakseen? Hän, joka on kaunein, täydellisin, hän olisi saastuttanut maailman sellaisella epäsikiöllä? Peräytä sanasi, ilkeä lurjus, kadu ja itke rumaa kerettiläisyyttäsi!

Omodé hätkähti armottomat sanat kuullessaan. Hän muisti kyllä Fülöp isän erään senkaltaisen huomautuksen, että jokainen ihminen on synnissä syntynyt, mutta tähän asti hän ei ollut tiennyt, että ihmiskunta voisi johtaa sukujuurensa takaisin aina helvetin herraan asti. Mutta koska asia ei näyttänyt kokonaan mahdottomalta, ajatteli hän varovaista peräytymistä.

— Vaikka olenkin synnissä syntynyt, olen kuitenkin puhdistunut kasteen sakramentissa, — mutisi hän.

Mustan miehen silmät loistivat voitonvarmasti.

— Tarkatkaa tänne, maanmieheni, — huusi hän, — kuinka otan ketun kiinni hänen omassa luolassaan!

— Sano minulle, lurjus, missä sinut kastettiin. Ja sano sekin, millä sinut kastettiin.

Omodé alkoi kiukustua.

— Jos tahdot sen tietää, niin Marosin kirkossa minut kastettiin kaksi vuotta takaperin, — huusi hän, — ja oikealla vihkivedellä kastettiinkin!

— Ylistetty olkoon Herran nimi! — huusi toinen, — nyt sain sinut kiinni, kettu, etkä enää pääse vapaaksi. Tiedätkö, mikä on kirkko? Pahojen henkien kokouspaikka! Ja tiedätkö, missä asuu kirottu saatana? Tätä ennen asui se Jerusalemin temppelissä, mutta myöhemmin siirtyi se Byzantiumin tuomiokirkkoon. Ja tiedätkö, kuka loi veden, jolla sinut kastettiin? Taas saatana! Ja sinä uskot, että kun loalla huuhdotaan pois lika, silloin tulee puhtaaksi?

Omodé tuli aivan siniseksi kiukusta.

— Millä sitte ihminen kastetaan, jollei vihkivedellä? — karjaisi hän.

— Sanon sen sinulle, tietämätön pappi, opi siitä. Vain yksi kelvollinen kaste on, se, joka tapahtuu Johanneksen evankeliumin päällepanemisella Jumalan paljaan taivaan alla, jossa eivät temppelin pirut rähise…

— Sinähän tiedät kaikki toisin kuin minä! Ehkä kiellät senkin, että
Jesus Kristus istuu Herran oikealla kädellä?

— Totta kai kiellän! — kirkui musta mies. — Jesuksen pyhä ruumis lepäilee ilmassa ja pysyy siellä tuomiopäivään asti.

— Kiikissä olet, senkin tuulella täytetty, — huusi Omodé voitonvarmana.
— Sillä katso, Marosvárin temppelissä on Jesus maalattu istuvana
Herran Jumalan oikealla kädellä. Omilla silmilläni olen nähnyt ja ehkä
Ekesekin on nähnyt…

— Totta, — sanoi Ekese väliin, — minäkin olen nähnyt. Musta mies kohotti silmänsä kohti taivasta ja puhui:

— Herra, anna heille anteeksi, sillä he eivät tiedä, mitä he tekevät!

— Kuka olet sinä joka tahdot tietää kaikki paremmin kuin muut ihmiset? — kysyi Omodé.

Musta mies sanoi loistavin kasvoin:

— Kiitä Jumalaa, että puhuin sinulle. Sillä minä, joka olen täydellinen, puhun vain silloin uskottomille, kun tahdon heidät käännyttää… Tiedä, että minä olen maan suola, maailman valkeus, kedon lilja. Minä olen saastaisuudesta ja synnistä vapaa pyhä, taivaallisesti elävä bogumili!

Lausuessaan sanan bogumili musta mies — aivankuin olisi kunnioittanut itseään — kumarsi syvään.

Nyt tiesi Omodé jo, mitä lajia vieras oli. Bogumilien lahko — heitä nimitettiin myös manikealaisiksi — oli silloin suuresti levinnyt naapurimaahan Bulgariaan. Kristillinen kirkko vainosi ankarammin manikealaisten lohikäärmepäistä kerettiläisyyttä kuin pakanain uskottomuutta.

Katuja nousi silloin ylös ja puhui näin kerettiläiselle:

— Sinä kelvoton bogumili! On mahdollista, että sinut on saatana luonut, mutta minut on luonut Herra omaksi kuvakseen. Vaadin sinua uskomaan tämän, tunnustamaan tämän.

— Todista se! Todista se! — huusi manikealainen.

Koska Omodélla ei sattunut olemaan muuta todistuskappaletta käsillä, kopautti hän bulgarilaisen nuijan pienemmällä päällä kerettiläistä päähän.

— Uskotko jo?

Manikealainen ei iskusta älähtänytkään.

— Minua voit lyödä, mutta totuus on ikuinen!

Omodé iski taas bulgaria.

— Etkö vieläkään usko?

— Olkoon siunattu se käsi, joka tuottaa minulle pyhän marttyriuden! — huudahti manikeus onnellisesti hymyillen.

Eipä tiedä, kuinka tämä kanoninen riita olisi päättynyt, jollei isäntä olisi astunut väliin.

— Jos jumalat, — sanoi hän, — eivät mahdu taivaaseen toistensa hinnalle, silloin he taistelkoot etusijasta, ja se, joka on oikea, heittäköön toisen pois maailmastaan. Mutta ihmisille on jumalan keihäs liian raskas. Sentähden sanon teille, miehet: rakastan vieraita, mutta joka vielä kerrankin minun teltassani uskaltaa mainita pirun tai kasteen, hänet heitän ulos ovesta.

Omodé tyytyi moraliseen voittoonsa ja jätti Ekesen seurassa teltan.

He eivät kuitenkaan vielä aikoneet keskeyttää huvitteluaan. He kävivät läpi koko leirin. Ekese heläytti kanteleellaan iloisia lauluja, Omodé taas rautakeppi olallaan seurasi häntä tahdikkain askelin. Koko joukko nuoria poikia seurasi peräkanaa heitä.

Erään suurenpuoleisen teltan edessä he seisahtuivat ja alkoivat laulaa:

Isäntämme vuoteellansa
Nukkuu, rahat kupeellansa.
Pussissa on paljon rahaa,
Puolet siit' on laulajan,
Puolet talon haltijan.
Vaatteemme on kellukkaat,
Jalkineemme tollukkaat…

Isäntä pisti lampaannahkalakkisen päänsä ulos ovesta ja lausui:

— Sisemmä jota janottaa!

IV.

Kun tuli pimeä, polvistui Márton kaniikki yksinään telttapalatsissa ja salaperäisessä rakkovalaistuksessa alkoi lukea hiljaa iltarukoustaan.

Hän ei vielä ollut lopettanut, kun oviverho kahahti ja pusztan rouvan korkea vartalo ilmestyi aukkoon.

Silmänräpäyksen hän seisoi siinä liikahtamatta, sitte hän pehmeästi ja nopeasti kuin käärme asettui matolle. Hän puhui vasta sitte, kun kaniikki jo oli lopettanut hartautensa.

— Miehet osoittivat sinulle kunnioitustaan, — puhui Seruzád, — ja nyt osoittaa sinulle kunnioitusta nainenkin. Paljain jaloin tuli, hiukset hajalla, palvelijattarelle kuuluvasti odottaen, mitä käskee päällikkö.

Jonkinlainen pieni iva näkyi hänen suupielessään, kun hän tätä lausui, ja kulmakarvainsa välissä oli vielä nytkin kopea uurre.

— Totisin huulin ja nöyrin sydäminkö tätä sanot minulle? — kysyi Márton.

Rouva ei vastannut, vaan hymyili. Mutta hän ei kestänyt kaniikin puhdasta, kovaa katsetta, vaan itsekin ihmetellen loi alas katseensa. Márton otti silloin teltan seinällä riippuvien aseiden joukosta pitkän puukon.

— Polvistu! — sanoi hän rouvalle.

Tämä seisoi pystypäin ja avoimin silmin hänen edessään. Mutta ei hän nytkään kauan kestänyt Mártonin katsetta. Hän taivutti alas päänsä ja vaipui sanaa sanomatta toiselle polvelleen. Kaniikki taas laski kätensä Seruzádin pään päälle ja leikkasi rouvan ohimon yläpuolelta paksun kiharan tuuheasta tukasta.

Leikatessaan hän lausui:

— Se, joka tahtoo palvella, karkoittakoon sydämestään ylpeyden!

Hiuskiehkura kiertyi hänen kätensä ympäri kuin musta, kiiltävä käärme.

— Herra! Mitä teit Kean kuninkaan tyttärelle? — kysyi hiljaa, kauhistuneella äänellä pusztan rouva, joka yhä polvistui matolla.

Hymy oli kadonnut hänen huuliltaan, mutta kopea kurttukin oli kadonnut hänen otsaltaan.

Márton asetti leikatun kiehkuran laukkuunsa ja heitti manttelin hartioilleen.

Kun hän myöhemmin astui ovelle, istui Seruzád maassa miettien katsellen maton kukkia. Hänelle tapahtui nyt ensi kerran, että oli nöyrtynyt miehen edessä. Ja ihmeekseen hän havaitsi, ettei tämä nöyrtyminen häntä kiusannut.

Katsomatta ylös puhui hän Mártonille:

— Jollet vielä ole uninen, on Seruzád kaatanut sinulle keitettyä viiniä. Ja tanssiakin osaa Seruzád, miekka kädessä, kun rumpu pauhaa, tai liehuvin hunnuin, kun viulu soi. Vai laittaako hän vuoteesi?

— Tahdon maata ulkona hevosten luona, — vastasi kaniikki.

Serdari laittoi hänelle tulen metsän laitaan, herrat taas niittivät heinää, jotta hänen makuupaikkansa olisi pehmoinen. Márton laskeutui pitkälleen ja sulki heti silmänsä, mutta hän ei kuitenkaan nukkunut, vaan kuunteli syövien hevosten hiljaista pureskelemista, tulen räiskettä ja sirkkojen sirkutusta. Petshenegiläiset herrat istuivat niin hiljaa tulen ympärillä kuin kivikuvat.

Telttojen luota hiipi yhä uusia varjoja esiin. Ylhäällä kummun harjalla he istuivat pitkässä puoliympyrässä, äänettöminä ja liikkumattomina, harmaina kuin yölintuparvi. Ensimäisen joukon taakse asettui toinen, sen taakse kolmas, kymmenes.

Kun lopullansa oleva kuu nousi, tuntui Seruzád rouvastakin teltan ilma tukehduttavalta ja hän siirtyi räiskyvän tulen luo. Kirjavat naisen turkit hartioillaan, hiukset valtoimina hän asettui miesten keskelle ja katseli yhdessä heidän kanssaan tulta.

Márton avasi äkkiä silmänsä ja sanoi:

— Huomenna täytyy minun lähteä.

Syvä hiljaisuus seurasi hänen sanojaan. Pitkän ajan kuluttua puhui serdari:

— Kuka käskee sinua, päällikkö?

— Jumala, joka asuu sydämessäni.

— Silloin mene. Koska tulet takaisin?

— Tulen takaisin, ennenkuin ensi lumi lankee.

Hän laskeutui taas maata, mutta ei nytkään voinut nukkua. Kun kuu kulki jo korkealla, nousi hän kyynärpäilleen ja katseli hyvän aikaa tulta. Sitte hän taas puhui:

— Tulen takaisin, ennenkuin ensi lumi lankee. Ja kansalleni valloitan sellaisen maan, jossa ikuinen onni asuu. Mutta sen surbanin, jonka keihään kärki on veressä, karkoitan luotani. Olen puhunut.

Hän laskeutui taas maata.

Ennen pitkää suloinen raukeus sai hänessä vallan. Hän ei nukkunut; tiesi, missä oli, tunsi tuoreen heinän hajun, kuuli hevosten marhamintain kalinan, mutta hän ei kuitenkaan ollut valveilla eikä olisi voinut avata silmiään.

Jonkinlainen ihmeellinen, koskaan ennen tuntematon hurmaus sai hänet valtoihinsa. Ja puoliunessa hän tietää, että nuo, jotka istuvat hänen ympärillään, tuntevat samaa kuin hän. Hän hymyilee, ja tämä onnellinen hymy tekee hänen surulliset kasvonsa viehättävän kauniiksi. Ja ympärillä istuvien huulillekin ilmestyy sama onnellinen ja kärsivä hymy.

Samalla kuin hänen tietoisuutensa yhä enemmän katoaa, kaiuttaa yö yhä voimakkaamman sävelen hopeisen savupilven takana, joka kiitosuhrin tavoin leijaa pusztan yläpuolella… Harmoninen humina sulautuu ylevän kauniiksi hymniksi… Milloin vienona väräjää, milloin myrskyisenä pauhaa laulu, jota on autuus kuunnella… Kuitenkaan ei kukaan laulanut. Pusztan poika kuuli äitinsä povella uinuessaan oman nuoren verensä riemukkaan kohinan.

V.

Aamun koittaessa Márton lähti matkalle Keven metsää kohti. Omodén satulareppu oli täyteen ahdettu muonaa, satulannupin vieressä taas pullotti isomahainen leili. Kun vaari sai tietää, että kalpeakasvoinen pikku pappi on sodassa kuulun kansakunnan päällikkö, osoitti hän häntä kohtaan palvelijan nöyryyttä ja sotilaallista tottelevaisuutta.

Márton ei ottanut vastaan aseellista saattuetta, jota petshenegit hänelle tarjosivat, mutta hän ei voinut estää kulta-armeijan edellä laukkaavia vartijoita puhdistamasta tietä kuljeskelevista rosvoista.

Begen leirissä levisi muuten jo illalla huhu, että nuori päällikkö lähtee vakoilumatkalle. Senvuoksi hän matkustaakin ilman saattuetta, yksinkertaisessa puvussa… Ehkä hän menee Tonavan yli ja tutkii kreikkalaisia kaupunkeja, joissa on niin paljon aarteita, joissa naiset ovat niin kauniita ja miehet niin pelkureita. Sielläpäin on oleva se uusi isänmaa, josta päällikkö sanoi, että ikuinen onnellisuus asuu siellä… Keväällä varmasti puhalletaan pyhään torveen — sitte hujrá! onnen maahan, mutta siihen asti olkoon rauha pusztalla.

Illan hämärässä kulkivat matkustajat ilman mitään vaikeuksia Temesin yli, yöksi he laittoivat tulen suuren veden rannalle, jota Omodé nimitti jäätymättömäksi järveksi.

Aamulla tulivat he suurelle padolle, jonka vanhat valloittajakansat olivat laittaneet ruovikkoon Marosista aina Tonavaan asti. Keskiviikkona ehtivät he Keven suuren hieta-aavikon reunalle ja myöhään iltapäivään asti he ratsastivat yli keltaisten kumpujen. Omodé tunsi täällä jo tien kulun paremmin kuin luostarin käytävissä.

Aurinko oli jo puoliksi laskenut, kun he erään hietamäen huipulta näkivät alhaalla välkkyvän hopeajuovan. Se oli Tonavan virta. Vasemmalla puolella oli Keven linna, oikealla suuri rantametsä, joka täältä ulottuu aina Pancsovan virtaan asti.

Ilta hämärsi jo, kun he laskeutuivat virran rannalle. Siinä leviytyy meren levyisenä heidän eteensä vanha Ister, hitaalla arvokkaisuudella työntäen aaltojaan itään, äitinsä Mustanmeren helmaan.

Vähenemässä oleva kuu nousi juuri silloin toisella rannalla häämöttävien hietavuorten yläpuolelle ja alakuloisena katseli itseään vanhan Tonavan vedessä.

— Haikarain leiri! — sanoi Omodé, kun he saapuivat metsän laitaan.

Vanhoista ajoista asti olivat haikaraperheet tuhansittain pesineet rannan puissa. Metsä oli täällä ihmeen paljas, harvalehtisissä puissa häämötti tuhansittain pesiä kuin jättiläiskokoisia piikkisiä hedelmiä; puiden alla kummuilla mätäni pudonneita kalan ja sammakon ruumiita. Tonavan soilta tuli vielä pitkissä parvissa kotiin yön haikaroita, äänettömin siivin kiitäen kuun kehän ohitse.

Tunnin ratsastuksen jälkeen saapuivat matkustajat haikaraleirin laitaan ja astuivat silloin alas ratsuilta.

— Minne vien sinut nyt, Márton herra? — kysyi ukko.

— Vie sen veistetyn kuvan luo, jonka pakolaiset ovat pystyttäneet metsään.

Omodé tarttui Belzebubin ohjiin ja tunkeutui päättävästi kapeaan aukkoon, joka johti läpipääsemättömältä näyttävään tiheikköön. Kaniikki seurasi jäljessä.

Metsä oli suurimman osan vuotta veden alla, ja kosteata maata peitti ihmeellisen runsas kasvullisuus. Milloin kulkivat he sylen mittaisten kaislojen välissä, milloin jättiläislehtisten sanajalkojen keskellä. Pahkuraiset, ilkeästi repeilleet puunrungot olivat siellä-täällä vanhuuttaan kaatuneet, paikoin taas köynnöskasvit muodostivat lehtikatoksen pienen, mustan järven yli, laskien käsivarren paksuisia köynnöksiä riippumaan alas. Useita pieniä järviä oli metsässä. Niiden pintaan kuvastuivat kalpeat liljat, ja vedessä kellui avosuisia, lapsen pään kokoisia kellokukkia.

Metsässä majailivat pakolaiset. He olivat viimeisiä jätteitä ikivanhasta kansasta, jonka onnentähti kerran häikäisevänä loisti. Kun vuosisataisten taistelujen jälkeen sodan myrskyt repivät heidän kansansa pirstaleiksi ja moni ylpeä valloittaja painoi jalkansa heidän niskalleen, he voimaltaan heikkoina, lukumäärältään supistuneina vetäytyivät tänne läpipääsemättömän metsän kohtuun. Täällä he unohtivat vanhan, ylpeän avarin nimensäkin ja sanoivat itseään vain karkulaisiksi, pakolaisiksi ja elivät ahdistettujen metsäneläinten tuntematonta ja surullista elämää.

Aina metsän kosteassa hämärässä eläen muuttuivat sotaurhojen jälkeläiset arkakatseisiksi, kalpeiksi, kuihtuneiksi ihmisiksi. He pukeutuivat tuoreisiin eläintennahkoihin ja kuorimattomat nuijat käsissä, metsästyskeihäs olalla he äänettömästi harhailevien haamujen kaltaisina kulkivat tiheiköissä.

Keveläiset karttoivat taikauskoisella pelolla karkulaismetsää, sillä he kertoivat sudenkuoppien ja lentävien silmukoiden uhkaavan ihmistä tiheiköissä. Väliin heidät yllätettiin yöllisellä kalaretkellä. Huudon tai airon kovemman loiskeen johdosta he äkkiä sammuttivat soihtunsa, upottivat verkkonsa ja heittäytyen kaulaa myöten veteen katosivat kaislikkoon.

Omodé, joka pimeässäkin näki kuin kissa, pysähdytti nyt kaniikin.

— Olemme tässä aukeamalla, — kuiskasi hän.

Kalpeassa kuutamossa aukeni mahtava kenttä, jolla kasvoi hajanaisia puuryhmiä. Yltympäri häipyi kaukainen metsä hopeausvaan. Tällaisella samettinurmella tanssinevat mielellään keijukaiset ja yöttäret, joista laulajat laulavat.

Kun he olivat kulkeneet aukeaman poikki, saapuivat he laajaan pensastoon.

— Umpiperä! — sanoi entinen rosvo.

He sitoivat ratsunsa kiinni puuhun ja pujahtivat sitte tuskin huomattavan kapean aukon kautta pensaiden sekaan. Heidän täytyi kulkea taitavasti hakatun, oikullisesti kiemurtelevan, loputtoman pitkältä tuntuvan tunnelin läpi. Pakolaiset olivat oman typistyneen ruumiinsa mukaan hakanneet tunnelin, kahden pitkäkasvuisen papin täytyi siis kulkea kyyryllään. Maa oli tähän suuntaan kumpuista, metsä kuivempaa.

— Astu hiljaa, herra, puhu matalalla äänellä, — sanoi Omodé. — Ei kukaan tiedä missä metsän ihmisten makuupaikat ovat, mutta heidän unensa on valpasta ja korvansa terävä.

He saapuivat pienelle pyöreälle aukeamalle ja saattoivat taas suoristaa itsensä. Omodé tarttui kaniikin käsivarteen.

— Näetkö? Tuolla!

— Veistetty kuva! — kuiskasi Márton.

Siellä seisoi metsän ihmisten valkoinen epäjumala, korkealla jalustalla, kuun valossa kylpien…

Anadyomene, suloisin Hellaan jumalatar, kuinka jouduit tänne barbarien kosteaan metsään? Siellä seisot, majesteetillisessa alastomuudessasi, voitonriemuinen kauneutesi tietoisuus valkeilla marmorikasvoillasi. Huulillasi väikkyy hieno, hempeä, riutuva hymy, joka kerran kajasti Knidoksen naisten kasvoilla. Kuunloiste, joka hyväillen hivelee jaloja jäseniäsi, näyttää valavan elämää marmoriruumiiseesi.

Vaeltavat pakanatko toivat sinut tänne Hellaan kirkkaan taivaan alta? Vai Rooman valloittajalegionatko raahasivat mukanaan? Vuosisatoja lepäsit Tonavan kullankeltaisessa hiekassa. Sitte sinut kaivoivat esiin pakolaiset ja pystyttivät sinulle alttarin.

Ah ei, sudennahkaiset barbarit eivät käsittäneet kauneutesi harmoniaa, eivät ymmärtäneet knidolaista katsettasi, klassillista hymyilyäsi. Mutta vaistomaisesti he tunsivat, että olet jumalatar, ja eläimen nöyryydellä he lankesivat valkoisten jalkaisi eteen.

Kaksi pappia katsoi kauan liikahtamatta, väsymyksestä huohottaen marmorikuvaa. Syvä, salaperäinen hiljaisuus vallitsi metsässä. Tuhansia kiiltomatoja välkkyi heidän ympärillään, aivankuin kultasade tippuisi puista.

— Se on hän! — sanoi Márton pappi.

— Kuka hän? — kysyi ukko.

— Venus-piru; saatanan armeijasta kaikkein hirvein.

Kaniikki lausui sitte tuimasti Omodélle:

— Anna tänne rautakeppisi!

— Mitä aiot tehdä, herra? — kysyi ukko peljästyneenä.

Kaniikki kohotti nyt äänensä:

— Täytän sen suhteen kirjoituksen sanat: Ja heidän jumalainsa veistetyt kuvat te lyökää maahan. Iske palasiksi, Omodé!

— En, herra, en minä! — huusi kauhuissaan Omodé.

Márton temposi hänen kädestään bulgarilaisen nuijan ja karkasi kömpelölle kivialttarille. Ja iski jumalankuvan päähän…

Kivi antoi äänen! Valittava, syvä kellonkumahdus rikkoi metsän äänettömyyden. Toisen, kolmannen, kymmenennen iskun jälkeen, jotka hän kiihtyvällä voimalla suuntasi patsaaseen, muuttui sointuva kumajaminen epäsointuiseksi räminäksi. Kuvan jäsenet lensivät säkenöiden sinne tänne. Mutta ruohossa lepäsi vielä kauneuden kaikkeuden muutamia luovia osia. Jumalattaren pyöreä povi, neitseellinen lanne. Nekin täytyi murskata, ettei uusi lahko rakentaisi uutta alttaria niille.

— Herra, rientäkäämme, rientäkäämme! — huusi Omodé.

Tiheiköstä kuului pitkällinen, valittava sudenulvonta. Metsä heräsi kauhistuneena syvästä unestaan, intohimoinen, tulinen tuskanhuuto nostatti kaikunsa.

— Rientäkäämme, rientäkäämme!

Márton pisti yhden marmorikappaleen laukkuunsa, sitte he toisiaan nykien ja tuuppien, kompastellen, poissa suunniltaan juoksivat kuin itse teossa tavatut murhamiehet. Silloin oli jo koko metsä niin täynnä ääntä, kuin jokainen puu olisi valittanut ja nyyhkinyt.

Kun he löysivät ratsunsa, otti Márton kaniikki esiin tulukset.

— Mitä aiot, herra? — kysyi Omodé.

— Kirjoitus sanoo: Polttakaa heidän lehtonsa tulella!

Ukko tarkasti tuulen suuntaa, ja kun hän sai selville, että itätuuli puhalsi, auttoi hän innokkaasti toveriaan sytyttämispuuhissa.

— Savun haju, — mutisi hän, — eksyttää jäljiltämme nuo pistimellä varustetut ampiaiset.

Kuivaan lehdikköön tarttui kipinä. Kuivunut lehtipuu leimahti liekkiin, ja ennen pitkää loimusi tuli puiden latvoihin asti. Pienen ajan kuluttua nopeasti kiitävä, humiseva tulivyöry levisi länttä kohti. Metsä oli sielläpäin kuivaa.

Papit heittäytyivät satulaan, kannustivat ratsujaan eivätkä taakseenkaan katsoneet sinne, missä veripunainen usva ja kumea kohina ilmoitti, että jokin suuri, jokin sanomattoman suuri onnettomuus oli tapahtunut.

Vasta silloin he uskalsivat hengähtää, kun edessään näkivät Keven linnan tummat maavallit.

— Herra, — sanoi silloin Omodé, — olen varma, että kirottu epäjumala kostaa meille. Sillä en uskoisi, että se lopullisesti olisi tuhoutunut. Katsohan kivenliuskaa, joka on laukussasi, — pyhän Benediktuksen kautta sanon, että se hymyilee!

Márton ei vastannut, vaan katseli kumpaakin kättään, olisiko niihin tarttunut verta.

VI.

Ajtonyin tytärtä he eivät tavanneet vielä Kevessä, mutta
linnanpäällikkö oli jo saanut tiedon bulgarialaisesta
Valkeastakaupungista, että Zenóbia neiti oli seurueineen lähtenyt
Tonavalle.

Ensimäisenä yönä, jonka kaniikki vietti Keven rovastin talossa, näki hän kummallisen unen.

Hän lepäsi vuoteessaan, — hereillä vaiko nukuksissa, sitä hän ei itsekään tiennyt — ja katseli valkoista neliötä, jonka akkunasta paistava kuu muodosti seinälle. Ulkoa kuului torninvartijain alakuloinen torventoitotus.

Äkkiä kuvastui hänen silmiinsä näköhäiriö: seinällä loistavaan neliöön ilmestyi ihmisen pään musta varjokuva… Taikauskoinen pelko vapisutti silloin papin jäseniä. Hän ajatteli metsän jumalankuvaa, ja kun hän pitkän ajan kuluttua taas uskalsi kääntyä, sattui hänen katseensa valkoiseen marmorikuvaan.

Haamu katsoi akkunasta sisään. Hän seisoi vaaleassa kuutamossa, nojaten viehättävästi leukaansa paljaaseen käsivarteensa ja kivisilmillään surullisesti ja kysyvästi katsellen Mártonia, ikäänkuin odottaen häneltä vastausta johonkin salaiseen kysymykseen.

Kaniikki riuhtaisihe lopulta irti pelon kahleista.

— Lyökää rikki heidän jumalainsa veistetyt kuvat! — huusi hän, hyppäsi ylös makuusijaltaan ja rupesi ajamaan takaa haamua.

Se leijaili häntä pakoon vähän väliä seisahtuen kuin häntä ärsyttäen, liidellen kevyesti kuin perhonen. Hautojen ja pensaiden yli kulki öinen takaa-ajo poikki kaislikkojen ja rämeikköjen tummaan metsään.

Nyt pysähtyi jumalankuva. Mutta Márton heilutti pyhällä vihalla nuijaansa ja iski sitä otsaan. Mutta kivi ei mennyt pirstaleiksi. Iskun jälkeen syntyi tuore haava, josta suuret veripisarat tippuivat alas, loistavien rubinien kaltaisina välkkyen hänen lumivalkealla povellaan.

Merkillinen hiljaisuus vallitsi metsässä. Yltympäri avautui jättiläiskokoisia, huumaavia kasveja, puiden alla lenteli nyrkinkokoisia, loistavia kiiltomatoja.

Hengästyneenä antoi kaniikki nuijansa vaipua alas. Hän ei kestänyt jumalattaren katsetta, tuota lempeätä, kärsivää, salaperäisen kysyvää katsetta. Hän ei kestänyt tätä näkyä. Hänen sydämensä valtasi yhtäkkiä tulinen, kiihkeä, intohimoinen kaipaus. Hän tunsi, että hänen täytyy kuolla tähän suureen kaipaukseen. Hän heittäytyi polvilleen ja epätoivoissaan syleili jumalankuvan jalkoja…

Silloin kuohahti koko metsä. Veriset tulenliekit leimusivat tummien puunrunkojen takana, hehkuva ja sokaiseva usva leijaili epäjumalaa kumartavan papin ympärillä…

Kun Márton heräsi, peitti hiki hänen ruumiinsa ja polvensa olivat kankeat, ikäänkuin hän todellakin olisi aamuun asti kierrellyt tiheikössä. Hän kiiruhti temppeliin ja rukoili keskipäivään asti Pyhän Neitsyen alttarin edessä. Samoinkuin jo pitkän aikaa takaperin, ei hän nytkään löytänyt lohdutusta rukouksesta.

Iltahämärässä, kun virran kalvo loisti himmeän opalin värisenä ja illan usva levisi rantanäreikköihin, ilmoitti vesitornin vartija kuuluvalla torventoitotuksella, että asestettu soutulaiva kulkee virralla. Kauan odotettu kreikkalainen laiva saapui.

Rovasti, linnanpäällikkö ja useita muita Keven ylimyksiä kokoontui rannalle Mártonin rinnalle.

Lännessä näkyi tumma piste purppuraisen, taivaan reunalla; ensin se näytti pieneltä kuin vettä viistävä perho; pian se kuitenkin mahtavan, ruhtinaallisen laivan hahmossa halkoi virran selkää.

Laivan keulaan oli veistetty kullattu, siivekäs hevonen, perässä seisoi purppurateltta, joka takanaan kuvasti verhojaan vedessä. Neljäkymmentä alastonta, ruskeata, kahlehdittua jättiläistä liikutti pitkiä airoja tasaisessa tahdissa.

Laivan sivulla seisoi useita miehiä, niin loistavasti asestettuina, että heitä jokaista olisi voinut luulla päälliköksi. Keisarin komeuden heijastus saattoi ihmetyksiin unkarilaiset herrat, jotka odottivat sammakonkutuisten soiden keskelle pystytetyn savilinnansa juurella, mutta kaikkien auringonpaahtamilla kasvoilla säilyi kuitenkin välinpitämätön, ylpeä ilme.

Kun laiva laski satamaan linnan juurelle, niin sekä unkarilaiset että kreikkalaiset soturit asettivat rauhallisten tarkoitustensa merkiksi vasemman kätensä sydämelleen ja kohottivat oikean kohti taivasta.

Ensimäisenä astui maalle hoikka, hieno mies, joka teki paremmin valepukuun puetun naisen kuin sotilaan vaikutuksen. Kuitenkin oli hän, joka nyt asetti ruusukyntisen, kultasormuksisen kätensä Keven linnanpäällikön känsäiseen kouraan, Spiridion herra, Szeremin uusi centurio. Hänellä oli päässään runsaasti kullattu kypäri ja yllään hopeahaarniska, joka oli enemmän koristeeksi kuin suojaksi. Silkkimantteli peitti aistikkaasti poimutettuna hänen hartioitaan, hiuksensa olivat käherretyt kiiltäville kiharoille ja levittivät vahvaa ruusuntuoksua. Spiridion oli ollut vielä hiljan pyhän keisarin suosikki, mutta kaikkivaltias keisarinna Zoe ei häntä suosinut, vaan karkoitti hänet rajalinnaan. Unkarilaisten herrain joukossa hän nyt näytti susilaumaan eksyneeltä rotukoiralta.

Suurherran luontevuudella centurio puhutteli Keven linnanpäällikköä koetellen kaunopuheisuuttaan, joka hänet oli tehnyt yhdeksi keisarikaupungin suosituimmista seuramiehistä.

— Urhoollinen ja jalosukuinen turkkilainen päällikkö, — puhui hän miellyttävästi hymyillen, — pyhänimisen ja voittamattoman keisarin, kansoja onnellistuttavan Konstantinon ylhäisestä käskystä olen tuonut tänne ja jätän sinun käsiisi hänet, joka autuaaksitekevässä kasteessa on saanut nimekseen Zenóbia ja joka varmaankaan, jos Ledan tyttären tavoin olisi istunut Spartan ruhtinaallisella istuimella, ei olisi antanut aihetta Priamon ylpeän linnan kukistumiseen, koska hyveensä kilpailee voitokkaasti kauneutensa kera. Ja samalla kuin uskon hänet sinun sankarillisen kätesi turviin, en voi salata, että minut täyttää tuskallinen riemu, tai oikeammin sanoen: riemukas tuska, ajatellessani, että Rooman valtakunnan pyhältä taivaalta on kadonnut rakastettava tähti, joka tästä lähtien on valaiseva jousiniekkojen turkkilaisten kukoistavaa isänmaata.

(Kreikkalaiset sanoivat säännöllisesti itseään roomalaisiksi, unkarilaisia taas turkkilaisiksi.)

Centurion hieno kaunopuheisuus meni muuten hukkaan; Keven linnanpäällikkö ymmärsi vain pari sanaa kreikkaa.

Ajtonyin tytär astui maalle. Tuolle maalle, joka silloin kuin hän viimeksi kosketti sitä lapsenkengällään, kuului aina Marosiin ja Kanizsnan satamaan asti hänen isänsä vallan alle.

Tytön kasvoja peitti tiheä huntu, vartaloaan taas ruumiinmukainen valkoinen samettimantteli, jota leuasta kullalla koristettuihin kenkiin asti kaunisti vaaksan levyinen kirjo-ompelus. Näkyi, että hän tätä tilaisuutta varten oli erityisesti pukeutunut. Hänen kanssaan tuli hänen vanha imettäjänsä ja neekeri kamaripalvelija.

— Kuka on Marosvárista saapunut minua hakemaan? — kysyi Zenóbia.

Márton astui esiin.

— Minä olen, — sanoi hän. — Sinäkö olet se tyttö, joka noudattaa
Angyika nimeä?

— Minä se olen, — vastasi tyttö.

Silloin hän miellyttävällä kädenliikkeellä työnsi taakse hunnun ja näytti hymyileviä kasvojaan.

Venus-piru!

Hän se on! Hänen ovat marmori valkoiset kasvot, pyöreä leuka, vieraspiirteiset suuret silmät, hänen on salaperäisesti ja surullisesti hymyilevä suu…

Tässä silmänräpäyksessä jo ratkaistiin Mártonin kohtalo. Hän ei osannut teeskennellä, vaan asetti käden sydämelleen… Siellä sisällä hän tunsi pelottavan voimakasta takomista. Rinnassaan jo silloin työskentelivät parhaillaan hänen nuoruutensa vapaaksi päässeet demonit mullistaakseen kaiken, mille hän tähän asti oli elämänsä pyhittänyt.

Angyika katseli omituisesti hymyillen nuorukaista silmiin ja lausui itsekseen:

— Näytän kauniilta barbarista…

Sillä välin kannettiin laivasta tytön matkateltta ja viisi hirveän suurta nahkasäkkiä.

Kreikkalaiset herrat kieltäytyivät kohteliaasti linnanpäällikön kutsuista. He tiesivät kyllä, että naapurinsa, kuten kaikki itämaalaiset barbarit kunnioittivat ehdottomasti vierasoikeutta ja että he tyynemmin voivat vierailla Keven hökkeleissä kuin hänen pyhyytensä keisarin marmoripalatsissa, jossa ei ainoastaan kerran oltu kaadettu myrkkyä vieraan maljaan; mutta kreikkalaiset tiesivät senkin, että kun unkarilaiset herrat juopuvat, miellyttävät heitä suuret hurjat rehentelyt.

Kun keveläiset opastivat matkustajia linnaan, nojautui Angyika imettäjäänsä ja katseli pelokkailla linnunsilmillään uteliaasti ja alakuloisesti ympärilleen.

Linnan paalutettu savivalli näytti hämärässä jättiläispetoeläimen mädäntyvältä leukaluulta. Portin yläpuolelle oli naulattu pari ihmispäätä, varoittavaksi esimerkiksi kaikille maa- ja merirosvoille. Sisällä näkyi vain pieniä ruokohökkeleitä ja mökkejä. Matalain huoneiden ovien edessä loikoili lyhytturkkisia, villikatseisia miehiä.

Angyikan kaipaavien sielunsilmien eteen ilmestyi silloin keisarillisen Byzantiumin hymyilevän, lauhan iltahämyn kuva, missä purppurainen usva leviytyy plataneille ja laskeva aurinko suutelee Kultaisen sarven marmoripalatsien kupoleita… Ja Angyika alkoi katkerasti itkeä…

VII.

Päivän levon jälkeen lähti Ajtonyin tytär saattajineen matkalle Marosvária kohti. Konstantinopolista tulevien palvelijain lisäksi vain kolme keveläistä palvelijaa telttaa kuljettavine hevosineen saattoi matkustajia.

Kuta kauemmaksi he ehtivät kauhealla Keven hieta-aavikolla, sitä enemmän ahdisti Angyikan sydäntä. Pitkään aikaan hän ei ollut nähnyt isänmaataan ja kuvitteli sitä nyt sellaiseksi, millaiselta se ensi silmäyksellä näytti. Lentohiekkakummut ja syvät onkalot, alastomat hiekkakentät ja kauheat repeämät vaihtelivat keskenään. Ei missään pensasta, ei puuta. Maaäiti on kuollut; tomullaan leikkivät synkät tuulet.

Ajtonyin tytär oli lapsuudestaan asti elänyt kultaisessa Konstantinopolissa, Porfyripalatsin hovinaisten joukossa. Maailman pääkaupungissa hengitti hän täysin siemauksin vaipuvan kulttuurin kulta-usvaista, huumaavaa ilmaa. Puolibarbarilapsen ruumiista, sielusta tuli Byzantiumin tytär, ja hänen sielussaan kehittyivät byzantinilaiset toiveet. Niinkuin auringonkukka kääntyy loistavaa tähteään kohti, niin hänen unelmansakin kääntyivät luottavalla hartaudella suuren Konstantinon satulinnan sisäpalatseja kohti. Hänkin tahtoi tulla ylhäiseksi hovinaiseksi. Sellaiseksi, joka välkkyvässä kirjomanttelissaan esiintyy Pyhän Stefanin temppelin naisten pylvästössä, josta hänen majesteettinsa Augusta katselee hippodromin silmiä huikaisevia leikkejä. Hänkin tahtoi viehättävällä rohkeudella pujotteleida milliariumin kivitunneleissa, joissa puhe häipyy kohteliaaksi kuiskaukseksi ja joissa hyvä käytös vaatii hymyn huulilta katoamaan. Hän tahtoi iltahämärässä soudella matoilla sisustetulla aluksella Marmorimeren peilikirkkaalla pinnalla, hyvänhajuisiin patjoihin nojautuen, teeskennellystä uupumuksesta huokuvin povin. Hän tahtoi heittäytyä sateenkaaren värisiin pyörteisiin, jotka tuntemattomat voimat hänen tielleen synnyttivät.

Konstantinopolilainen muotinainen istui nyt nopeasti juoksevan unkarilaisen hevosen seljässä ja häpeissään katseli autiota aroa.

Sekin kiusasi tyttöä, ettei hänen saattajansa nähtävästi hänestä välittänyt. Márton ratsasti aina lähdöstä asti nuolenkantaman matkan joukon edellä tietä tarkastellen. Karkoittaakseen alakuloisuuttaan kutsui Angyika Omodén rinnalleen.

— Sinun herrasi pitää kyllä huolta turvallisuudestamme, mutta viihtymyksestämme hän välittää jotenkin vähän. Mikä on tuon omituisen miehen nimi?

— Mártoniksi häntä sanotaan.

Tämä lyhyesti viskattu vastaus hämmästytti tyttöä. Kreikkalaiset palvelijat alottavat aina vastauksensa sanoilla: Jos minulla on lupa elää ja puhua…

— Minkälaista sukua hän on? Minkälainen arvo hänellä on unkarilaisten keskuudessa?

Mutta Omodé oli tällä kertaa harvasanaisempi kuin tavallisesti.

— En luule, että Márton herra olisi mielissään, jos tästä puhuisin.

— Mutta voit kuitenkin sanoa, miksi hän ei kanna aseita. Teidän luonanne kulkevat palvelijatkin miekka vyöllä.

— Toimensa kieltää, — sanoi ukko.

Angyika hyväksyi tämän vastauksen. Jo silloin saapui taajaan Konstantinopoliin pyhälle haudalle vaeltavia frankkilaisia joukkoja, joiden johtajia kreikkalaiset (frankkien barbarisella arvonimellä) sanoivat kreiveiksi ja joilla narrimaisista narrimaisimmat päähänpistot eivät olleet tavattomia. Sattuipa sellainenkin kreivi, joka loistavissa aseissa, mutta paljain jaloin suoritti Jerusalemin matkan. Kreiviksi nimitetyt ihmiset saattoivat kaikkialla, missä liikkuivat, ikävää häiriötä aikaan hirveällä tietämättömyydellään ja barbarisella hurjuudellaan. Konstantinopolin forumia kaunistavia, Roomasta ja Hellaasta tuotuja antiikkisia kuvapatsaita he pitivät epäjumalankuvina, ja toisinaan he huimassa röyhkeilyssään mukiloivat toisiaankin kuoliaaksi. Keisarin hovissa pidettiin heitä naurettavina ja halveksittavina, mutta miksi suotta kieltää: naismaailman mieltä nuo jättiläisjäseniset barbarit kuitenkin kiinnittivät.

— Mutta jos vihollinen hyökkäisi kimppuumme? — jatkoi tyttö pakinaansa.

— Saat olla rauhallinen, neiti, Márton herran sivulla voit turvallisemmin taivaltaa pusztaa, kuin jos Konstantinopolin keisarin tuhat kirjavaa kuvatusta loikkaroisi ympärilläsi.

Vähempikin olisi ollut kylliksi herättämään tytön uteliaisuuden. Ja mitä pitemmälle he ehtivät matkallaan, sitä vahvemmaksi kasvoi hänessä se vakaumus, että Mártonin tahtoa noudattaa koko joukko näkymätöntä palvelija-armeijaa, joka raivaa heille tien ja kaukana ympäröi heidät kuin vartijahenkien joukko. Tiellä tapasivat he kaikkialla petshenegien hevosenkenkien jälkiä. Vesipurojen yli risuisia häthätää kyhätyt sillat osoittivat edellä laukkaavien tiemestarien huolenpitoa. Joskus ilmestyikin näköpiirin rajalle pari tupsuista keihästä; mutta jos he pääsivät heitä lähemmäksi, katosivat he kuin maa olisi heidät niellyt.

Illalla pystytettiin teltta naisia varten pienen hiekkaonkalon pohjalle. Kun palvelijat laittoivat tulen ja imettäjä koitti illallista, seisoi Márton yksinään etäämmällä olevan kummun harjalla, ja hänen kuvansa näytti jättiläismäiseltä iltataivasta vastaan.

Äkkiä hän kuuli askeleita alapuoleltaan: Omodén käteen nojautuen kiipesi Angyika ylös kummun rinnettä.

Nyt seisoi hän hänen rinnallaan.

— Herra, — sanoi tyttö kohteliaasti kumartaen ja suloisesti hymyillen, — sinä pidät niin innokkaasti huolta minun turvallisuudestani ja osoitat minua kohtaan niin paljon ansaitsematonta hyväntahtoisuutta, että uskallan tehdä rohkean pyynnön, täydennä ystävällisyytesi vielä sillä, että ja'at kanssani vaatimattoman ateriani.

Kreikkalaisen kohteliaisuuden tulvaan sekaantui pieni pisara ivaakin…

Kaniikki ei tiennyt, mitä vastaisi. Angyika, peittääkseen omaa hämilläänoloaan, katseli sitte taivasta ja ilostui tuntiessaan samat tähtiryhmät, joita hän helteisinä kesäöinä oli niin monta kertaa katsellut keisarillisen palatsin marmoriparvekkeilta. Omodé nimitteli hänelle järjestään taivaan kiertolaisia.

— Tuolla on Heinänhaistaja tähti, — tuo sumusilmäinen Vaunujen alapuolella, Tasangonvartija… Toistensa rinnalla ovat Ristiin katsova, Orpotytön katse ja Raskasjalkainen tähti… Tuolla menee Kurkien johtaja, tuolla kyyristelee Leili… Valkoisen välin alla on Kultatukka, sen alla Tytönsilmä… Tuolla on Apila, Verisilmä… Tuo pieni kalpea tuolla kummun yläpuolella on Unkarilaisten tähti… Vanhat sanovat, että se niiden edellä loisti voimakkaammin ja kulki korkeammalla…

Heitä kutsuttiin illalliselle ja sentakia menivät he alas laaksoon. Kun olivat asettuneet matolle, jonka palvelijat levittivät sametinhienolle hiekalle, täytti Angyika pienen kultapikarin Kypron viinillä ja kostutettuaan sillä huulensa ojensi sen Mártonille.

— Maistoin sitä, joten sinun ei nyt enää tarvitse peljätä myrkkyä, — hymyili hän byzantilaisella kohteliaisuudella.

Ensimäinen kysymys, jonka hän jälleen teki, oli:

— Salaisesti ehkä olet sanova minua tietämättömäksi, kun kysyn sinulta, onko äitini kaupungissa hippodromia.

— En tiedä, mikä se on, — vastasi Márton tulipunaisin kasvoin.

— Et ole vielä suvainnut käydä Konstantinopolissa? — kysyi tyttö lyhyen vaitiolon jälkeen.

— En.

Angyika hymyili — mutta sitte hän korjasi aikomattaan osoittamansa epäkohteliaisuuden ja alkoi puhua kultakaupungista. Silloin hän tunsi olevansa omalla alallaan. Hän tunsi nimeltä kaikki keisarilliset herttuattaret. Oh, noita porfyrigeneettoja! Ne ovat niin ylväitä ja kauniita kuin pyhäinkuvat, sen ohella vaarallisia ja arvaamattomia kuin loistavakarvaiset petoeläimet, joita keisarin puistoissa vartioidaan… Zenóbia tunsi keisarin suuresti kadehditut suosikitkin, mahtavat logeteetat, akoliitat ja protospatairot, jauhetukkaiset, kultahaarniskaiset suurherrat, jotka barbaripalkkasoturilegionillaan taistelevat taistelunsa sekä myös silloin kun vihollinen uhkaa kultaista porttia; he lausuvat sukkeluuksia naisille ja virittävät pauloja toisilleen pyhän palatsin tummassa marmorisalissa… Ja hän tunsi vaippaan kääriytyneet filosofitkin, jotka kaikki viimeaikoina ovat tulleet Diogeneen opin hartaiksi kannattajiksi, mutta siitä huolimatta tulisella hartaudella noudattavat hoviseremonian tuhansia ohjeita… Ja hän tunsi muodissa olevat elegiarunoilijat, silkkitoogaiset hoviherrat, jotka ovat henkeviä ja lörpötteleviä, sovinnaisen rohkeita ja käärmemäisen matelevia, purevia ja imeliä, kunnioituksesta pakahtuvia ja kauhean julkeita…

Márton ei kertaakaan katkaissut tytön pakinaa, vaan janoisin korvin imi joka sanan.

Hänellä oli sellainen miellyttävä, kaikuva ja kuitenkin vieno ääni kuin kultakellon helinä. Kun hän puhui, tuntui Mártonista siltä kuin kultaliljoja putoilisi taivaalta. Kun hän puhuu äänekkäämmin, on saunakukalla leimuava loiste; kun hän kuiskaa, silloin kukan loiste himmenee ja se putoo alas loivassa kaaressa, hitaasti. Loistavat kukat putoavat hänen päälleen, kulkevat läpi hänen ruumiinsa kuin kivensirpaleet veden läpi. Ja hän voimattomana sietää sitä suloisesti väristen. Kerran Angyika purskahti nauruun ja näytti kosteata hammasriviään, — silloin valkoisia helmiä putoili hänen sydämelleen kuin taajoja lumihiutaleita.

* * * * *

He matkasivat jokseenkin hitaasti. Oikeastaan vain aamulla ja iltapäivällä he istuivat satulassa. Illat olivat jo silloin lyhyitä, ja auringonlaskun jälkeen joskus sumu levisi pusztalle. Joskus paistoi aurinko vielä polttavasta mutta sen tuli oli äkkinäistä ja alakuloista, ja sen loistetta seurasi jo katoavaisuuden himmeä varjo.

Matkansa kolmantena päivänä oli Angyikalla merkillinen kohtaus.

He pitivät keskipäivän lepoa jättiläistammen varjossa ja tyttö kulki seurassaan muuan keveläinen palvelija vesipuron rantaa kukkia poimiakseen. Hän löysi niin ihmeellisiä, suuria, hoikkia ja pistäviä kukkia, jollaisia ei puhjennut keisarin puutarhassa. Ne muistuttivat enemmän ylpeitä neitoja kuin kasveja, ja kun Angyika katkaisi jonkun lihavan varren, tuntui hänestä siltä kuin olisi elämän murhannut. Siitä huolimatta hän poimi niitä mielellään, koska ne olivat niin tyttömäisiä ja ylpeitä.

Korkean kaislikon takia hän ei voinut nähdä puron toiselle rannalle. Äkkiä hän sitte tuli uteliaaksi katsomaan, millainen lienee maailma siellä, ja hän erotti hajalle viheriät varret. Silloin näki hän omituisen näyn.

Noin kymmenen askeleen päässä hänestä erään kummun huipulla — se lienee ollut jonkun avaripäällikön hautakumpu — seisoi ratsastajaolento liikkumattomana. Se oli nainen. Ylpeä, komea ja peljättävä hän oli kuin nuo rautajänteiset, hoikat amazonit, jotka kivisillä alustoillaan seisoen ovat vuosisatoja vartioineet Konstantinopolin hippodromin sisäänkäytävää.

Nyt kohtasi heidän katseensa toisensa. Ratsastajanainen katsoi vakavasti, kysyvästi Angyikaa silmiin. Hän oikein lävisti ja kiinnitti väkäkatseisen silmänsä häneen, ikäänkuin tahtoisi viedä mukanaan Ajtonyin tyttären kuvan.

— Kuka se on? — kysyi Angyika hengitystään pidättäen.

Seuraavassa silmänräpäyksessä näky katosi kummun harjalta. Vain korkean kaislikon huojunta osoitti, minnepäin hän meni.

— Kuka se oli? — kysyi Angyika uudestaan.

— Voi meitä! — huusi keveläinen, — näimme pusztan rouvan.

Jos hän olisi nähnyt lohikäärmeen poikineen matavan rämeikössä, ei kauhunsa silloinkaan olisi voinut olla suurempi.

Tyttö meni takaisin tammen alle ja polvistui Omodén viereen, joka juuri laittoi tulta.

— Omodé, — sanoi hän, — sano, minkälainen voima on pusztan rouvalla.

— Hänellä on suurempi voima kuin kaksituhantisella keihäsmiesjoukolla.

Tytön kasvot kalpenivat.

— Ja minkälainen voima on Márton herralla?

— Jos Márton herra tahtoo, Angyika, silloin, pusztan rouva on avaava sinun kenkäsi punaiset nauhat.

Tytön kasvot tulivat punaisiksi.

* * * * *

Sinä päivänä viipyivät he satulassa kauemmin ehtiäkseen Temesin rannalle. Illan hämyssä puhui Angyika rinnallaan ratsastavalle Omodélle.

— Katso, mikä juoksee perässämme!

Vanha susi loikki joukon jäljessä, kieli roikkui ulkona suusta, korvat olivat luimussa kuin väsyneellä koiralla.

— Susiko? — kysyi Angyika.

— En uskoisi, että se on oikea susi, mieluummin luulisin sitä joksikin pääsyihin kietoutuneeksi kummitukseksi. Kyllä pian saan selvän komelista.

Omodé karjaisi nyt kahdesti vanhalle sudelle: — Jumala! Jumala! — Susi loikkasi kaislikkoon eikä enää näyttäytynyt.

— Ei ollut susi, vaan peljättävä ihminen, — nauroi Omodé. — Kunnon susi ei juokse pakoon Herran nimeä mainittaessa. On täällä pusztalla kaikenkaltaista kiertelevää väkeä, ihmeellisiin mestari temppuihin kykeneviä heittiöitä, jotka eläimen hahmossa ahdistavat matkamiestä. Minua kerran ajoi vasikka takaa aamuun asti kaislikossa… Silloin en vielä tuntenut tapojaan. Mutta kun Jumalan nimeä huutaa ihminen, silloin eläimennahka putoaa heidän yltään ja sairaus heidät murtaa.

Kun he hyvin myöhään saapuivat Temesin rannalle, hypähti ratsujen edestä suuri joukko mustia kääpiöolentoja ylös ja heittäytyi veteen.

— Kas, kuinka paljon neekerilapsia! — ihmetteli Angyika.

— Eivät ne lapsia ole, vaan majavia, — selitti Omodé. — Heidän majansa ovat tuolla saarella, — he ovat rakentaneet kokonaisen kaupungin itselleen ja suuria sulkuja veteen. Poikavuosinani asui niitä vielä tuhansittain Temesin rannalla, mutta sen jälkeen kuin jokainen petshenegiläinen nylkyrinsälli komeilee majavannahalla päärmätyllä lakilla, on niiden lukumäärä suuresti supistunut.

Yö oli kaunis ja lauha, ja illallisen jälkeen istuivat he vielä kauan rannalla, Angyikan teltan edustalla. Lauhkea tuuli kantoi siivillään omituisia ääniä petshenegipusztan helmasta.

— Joku laulaa, — sanoi tyttö.

— En kuule, — vastasi Omodé. — Kun kerran hakattiin kreikkalaisella sotakirveellä isoa kattilaa, halkesi rumpukalvoni. Mutta on mahdollista, että kuulen luonnottarien laulua. Ne asuvat saaren metsässä. Heidän seurassaan on metsän emäntä ja metsän peikko.

— Mikä on metsän peikko?

— Hänen tapanaan on pelottaa puunhakkaajia. Siitäkään hän ei pidä, että joku kulkee kirves kädessä metsässä. Kun puunhakkaajat tekevät kuormaa, jättävät he aina yhden rangan jäljelle peikkoa hyvittääkseen.

Heidän jalkainsa alla loiskahti vesi, ja Angyika kumartui silloin ukon olkaa vastaan ja kysyi kuiskaten Omodélta:

— Onko niitä vedessäkin?

— Onpa kyllä! Vetehisiä, vedenneitoja ja kaislikon impiä. Kaunein heistä on Kaisla neiti. Mustat lapsetkin asuvat vedessä ja lisäksi vielä muuan, josta on paras olla puhumatta…

— Miksi niin? — kysyi Angyika uteliaisuudesta väristen.

— Kun se kuulee nimensä, silloin se nousee ylös vedestä, ja se, johon se luo katseensa, kuolee kolmen päivän kuluttua.

(Salaperäinen vesihiisi, jota Omodé ei tahtonut nimeltä mainita, oli kalastajain kauhu, Kuollutmies.)

Tuolla rämeisellä rannalla tuikki aarnivalkea.

— Katso, Omodé, katso! — sanoi kauhuissaan Angyika, joka nyt näki aaveita kaikkialla.

— Tulenhaltija, — selitti Omodé. — Sinivaippainen miekkonen, lyhty kädessä. Ei kiusaa ketään se jumalan luoma, vaan hyppii paikasta paikkaan. Kun se kolmannen kerran hyppää, voit toivoa itsellesi jotakin hyvää. Minä kerran toivoin itselleni Ete-tammaa, mutta Tulenhaltija on totisesti sen vielä nytkin minulle velkaa.

Itse asiassa ei Omodé suuriakaan välittänyt pusztan aaveista ja yön kauhuista. Mutta tilaisuuden tarjoutuessa hän puhui niistä, ettei näyttäisi tietämättömältä.

* * * * *

Päivällä oli tyttö oloonsa tyytyväinen. Hänestä oli Mártonin, rakastuneen barbarin omituinen käytös huvittavaa. Joskus hän kiusoittikin häntä vähän, mutta silloin hän säpsähti hänen hehkuvaa katsettaan. Mutta kun hän illalla vetäytyi makuutelttaansa, ei hän välittänyt Mártonista eikä äidistään, vaan ajatteli Konstantinopolia ja purskahti itkuun. Oh, kultainen Byzantium, kaupunkien kaupunki! Joka kerran on maistanut vesijohtosi vettä, sen sielua kalvaa ikuinen kaipuu sinun luoksesi! — Hänen imettäjänsä viihdytti häntä siksi, kunnes hän itki itsensä nukuksiin.

Hän oli puhelias vain silloin kun oli puhe Konstantinopolista. Silmänsä säikkyivät, kun hän kertoi hovielämästä, ja kun hän lausui Konstantinos Manomahon nimen, aleni hänen äänensä hartaaksi kuiskaukseksi.

Pyhä keisari! Zenóbia oli elänyt viisitoista vuotta keisarin hovissa, ja sen ajan kuluessa oli neljä hallitsijaa vaihtunut valtaistuimella, mutta vain kerran oli hän nähnyt silmästä silmään Itä-Rooman valtakunnan herran.

Pyhä keisari elää palatsilabyrintin hiljaisessa povessa, kauheassa yksinäisyydessä, huimaavan korkealla herttuain yläpuolella. Mutta siitä huolimatta hän näkee ja kuulee kaikki. Jos hän näyttäytyy ihmisille, täytyy kaikkien polvistua ja pitää kätensä silmäinsä edessä, ikäänkuin keisarin ilmestymisen loiste sokaisisi heitä. Valtaistuimen kummallakin puolella seisoo kultainen leijona. Kun keisari istahtaa, niin kumpikin leijona avaa kitansa ja karjuu. Hovimenot vaativat, että silloin jokaisen on käyttäydyttävä kuin olisi puolikuoliaaksi peljästynyt.

Sitä ei Angyika kuitenkaan kertonut, ehkei hän tietänytkään, että kaksitoista vuotta tätä ennen iski Romanos III:nnen kuoliaaksi hänen kamaripalvelijansa, joka sitte itse tuli keisariksi Mikael Paflagonialaisen nimellä. Mikael Paflagonialainen täytyi myöhemmin raivohulluna sulkea vankikoppiin. Hänen seuraajansa Mikael Kalafatos tuli kirvesmiehestä keisariksi. Tämän molemmat silmät puhkaistiin ja hänet suljettiin luostariin. Sitäkään ei Angyika kertonut, että nyt hallitsevan Konstantinon oli tapana, oman perheensä salamurhayrityksiä peljäten, öiksi sulkeutua Anemas-vankilaksi nimitettyyn kalliokellariin. Hovitapa vaati, ettei näistä seikoista saanut tietää mitään.

Se, minkä hän kuuli Konstantinopolista, täytti tulisella kaipuulla kaniikin sydämen. Oli kuin hän olisi kuullut sateenkaaren värisen linnun laulavan kaukaisten aarniometsien satukauneuksista. Konstantinopoli! Angyikan kertomuksen nojalla ilmestyi hänen sielun-silmiensä eteen tuhattorninen tarupalatsi, joka oli sekä kirkko että linnarakennus, jonka marmoriseiniä siniset laineet huuhtovat ja jonka fantastiset kultatornit lävistävät purppuraisen taivaanlaen…

Aistillisen voimakas halu nähdä Konstantinopoli ei nyt ensi kertaa vallannut Thonuzóban poikaa. Idän pusztan lapset ovat syntymässään saaneet seikkailijahalun, joka magneettisella voimalla vetää heitä kaupunkia kohti. Kunniallista tasankoa, joka ensi silmäyksellä avaa koko sielunsa, viehättää ja viekoittelee taukoamatta synnillinen salaisuus, joka piilee kaupunkien muurien sisällä. Pusztan poika halveksii kaupunkilaista, mutta tuntee synnillistä kaipuuta kaupunkia kohtaan. Jokainen kaupunki on hänelle muureilla ympäröity arvoitus; hän ei ole levollinen, ennenkuin on ratkaissut sen veripurojen ja ruumisröykkiöiden hinnalla. Jokainen kaupunki on tuntematon nainen, joka murhaavaan ja hurmaavaan syliinsä odottaa miestä. Jos linnanmuurien verho putoo, tulee päivänvaloon sellaisia aarteita, joiden aavistuskin täyttää satumaisella onnellisuudella teltan asukkaan mielen.

Tämä seikkailijahalu oli ison aikaa maailmanhistorian käyteaineena. Se kiskoi irti nomadit asuinpusztiltaan, teki paimenista kiertolaisia ja kiertolaisista valloittajia. Nyt taas riippuvat jokaisen ratsumiehen silmät Konstantinopolin kupoleissa, uneksien ja kaivaten kuin lapsen silmät sateenkaaressa. Ja jo ennakolta ihaillaan, ylistetään ja kadehditaan sankaria, joka valloittajana on astuva sisään maailman pääkaupungin kultaisesta portista.

Angyika katsoi viehkeästi hymyillen kauniin barbarin hehkuviin silmiin aavistamatta, että vieras, suloinen tuoksu, joka hänen vaatteistaan tulvahti, herätti teltassa majailleiden esi-isien jälkeläisen sielussa uinuvan valloittajahalun.

VIII.

Kun he matkansa viimeisenä päivänä jo olivat jättäneet petshenegimaan, sattui heille vaarallinen seikkailu.

Harangodin rannalla tuli heitä vastaan pieni matkajoukko. Raskaista, suurista ratsuistakin jo näki, että he olivat lännen maista. Ratsastajina oli kolme pappismiestä ja yksi asestettu soturi, jota kaksi palvelijaa seurasi.

Soturi oli kantapäihin asti verhottu teräslankapukuun, hänen tavattoman suurta ratsuaankin peitti huopahaarniska. Teräskypärinsä oli hän suuren kuumuuden vuoksi kiinnittänyt satulannuppiin, pörröistä, keltaista tukkaansa peitti nahkalakki. Hänen mahdottoman suurta keihästään kantoi toinen palvelija hänen jäljessään. Soturi teki ylhäisen, voimakkaan ja ylpeän taistelijan vaikutuksen. Muuten oli hän hyvin kaunis nuori mies.

Nähtävästi saksalainen oli yksi noita kierteleviä sotureita, joita jo István kuningas oli suurin joukoin kutsunut maahan. Péter kuningaskin suosi muukalaisia, mutta sitä murhaavampaa vihaa tunsivat heitä kohtaan unkarilaiset herrat. Vaikka kulkurit olivat enimmäkseen saksalaisia, eivät he katsoneet kuuluvansa mihinkään kansallisuuteen, vaan palkan takia taistelivat mielellään omaakin rotuaan vastaan. Usein he rikkoivat vieraanvaraisuutta vastaan ja hurjalla käytöksellään loukkasivat tyyniä ja arvokkaita pusztan asukkaita. Uskonasioissa olivat he kovin suvaitsemattomia, ja jos heistä olisi riippunut, olisivat he vanha-uskolaiset vaimoineen ja lapsineen ilman muuta surmanneet. Kuitenkin he itsekin vain nimeltä olivat uusi-uskolaisia; lähimäisenrakkaudesta ja nöyryyden opista oli heillä kovin yksipuolinen käsitys. Heidän uskontonsa oli oikeastaan vain taikauskoista epäjumalanpalvelusta, jonka he kohdistivat jonkun sotamaineessa olevan pyhimyksen muistolle. Suureksi osaksi olivat he päättäviä taistelijoita, mutta heidän sotatapansa oli aina vain raakaa nahikoimista. Heille sota ei ollut välikappale, vaan päämaali, ja voimiaan koetellakseen he mukiloivat toisiaankin teillä ja taipaleilla. Se, joka heistä oli useimmat miehet pudottanut satulasta, oli etevin miekkonen. Sotakurista he eivät piitanneet mitään eivätkä kyenneet joukkoja johtamaan. Sotatieteen oikea oppikoulu oli Volgan rantama; kovassa kurissa pidettyjä ja yhtenäisesti johdettuja joukkoja, jotka sieltä tulivat, eivät länsieuroppalaiset koskaan voineet vastustaa. Hunnit ja myöhemmin unkarilaiset olivat voittamattomia niin kauan kuin pysyivät uskollisina isiensä sotatavalle. Kaksisataa vuotta myöhemmin taas tatarit samalla sotataidolla valloittivat Unkarin, joka sotataito kerran teki kauhistuttavaksi Arpádin armeijan.

Kun kaksi joukkuetta kohtasi toisensa, karautti Omodé varovaisuuden vuoksi edelle ja kunnioittavasti tervehti vieraita par vobiscum'illa. Papit pysähdyttivät ukon ja kyselivät tietä Marosváriin.

Kuljeksivan soturin katse osui Angyikaan. Sellaisen ihmisen lailla, joka aina panee täytäntöön, mitä mieleensä juolahtaa, seisahtui hän poikittain tielle, pakottaen Mártonin joukonkin pysähtymään. Márton ohjasi kiireesti hevosensa Angyikan ja saksalaisen väliin.

— Mitä haluat? — kysyi hän latinaksi.

Saksalainen vastasi hänelle vieraalla kielellä eikä kumpikaan ymmärtänyt toinen toistaan. Keihästä kantava nuorukainen lienee ollut rajaseutujen saksalainen, hän ymmärsi unkaria ja rupesi herransa tulkiksi.

— Minun sankariherraani, — sanoi nuorukainen, — velvoittaa asemansa kunnioittamaan kauniita naisia. Hän tahtoo siis tietää, ansaitseeko sinun naisesi kunnioitusta, ja vaatii häntä kohottamaan huntuaan.

— Jos herrasi on kristitty pyhiinvaeltaja, — vastasi Márton, — niin menköön hän Herran nimessä tiehensä älköönkä loukatko niiden tytärtä, joiden viinistä hän on juopunut.

Palvelija huudahti suuttuneena.

— Ja sinä, hullu, uskot, että minä rohkenen sanoa sen herralleni? Tiedä, että tämä on herra Diterik von Ramberg, joka on kuuluisa siitä, että hän puhuu hitaasti ja iskee nopeasti.

Saksalaista herraa nähtävästi jo kyllästytti puhelu ja härjän mylvinän kaltaisella äänellä hän antoi jonkun käskyn palvelijalle. Nuorukainen naurahti.

— Tiedätkö, mitä Diterik herra sanoo? Jollet heti näytä naisesi kasvoja, on hän riisuva hänet puolialasti.

Tämän sanottuaan nuorukainen kumartui Angyikaa kohti ja tempaisi hunnun hänen kasvoiltaan. Seuraavassa silmänräpäyksessä hän jo horjahti satulassa ja pää halkaistuna koristen putosi maahan… Márton ei oikein itsekään tietänyt, kuinka kaikki tapahtui. Antoiko Omodé hänen käteensä bulgarilaisen nuijan vai kiskaisiko hän sen itse ukon kädestä? Kun hän kauhealla voimalla iski nuorukaista korvanjuureen, huusi hän kuohuvalla vihalla: Hei, sinä koira!

Kaikki tämä tapahtui salamannopeasti.

Rautamies mylvähti, tempaisi sitte vitjoissa riippuvasta tupesta sotakirveen ja iski kipinöivällä kiukulla Mártonia kohti. Ensimäisen iskun kaniikki suisti nuijansa rautavarrella. Toista kertaa ei soturi enää voinut, iskeä, sillä kun Omodé huomasi, että asia kääntyi vakavaksi, heitti hän takaapäin saksalaisen niskaan karvalassonsa ja tempaisi mahtavalla nykäisyllä hänet alas ratsultaan. Soturi kiemurteli maassa tukahtumaisillaan ja röhisten tietämättä, mitä hänelle oli tapahtunut, mutta siitä huolimatta hän lujalla voimalla puolustautui.

Angyikan neekeripalvelija juoksi pakoon, samoin vieraat papitkin. Toinen saksalainen palvelija katseli ääneen itkien herransa kaatumista, mutta ei uskaltanut lähestyä.

Keven miehet heittivät saksalaisen päähän päällisvaippansa ja riensivät sitte vääntämään hänen kädestään tapparaa. Pitkään aikaan he eivät kyenneet häntä voittamaan; rautamies ravisti heitä ilmassa kuin karhu karvassaan riippuvia koiria. Omodé kiristi silloin silmukkaansa, soturi alkoi vavahdella ja hellitti hervahtuneesta kädestään aseen.

— Älä lyö! — huusi Omodé, kun näki veitsen toisen nuorukaisen kädessä. — Elävän karhun viemme Becs herralle ja varmasti saamme siitä ämpärin viiniä.

Keveläiset sitoivat tainnuksiin menneen soturin ja heittivät hevosen selkään kuin jauhosäkin. Pieni joukko jatkoi sitte matkaansa. Mutta Omodé tarkasti ensin maahan lyötyä miestä. Se oli jo silloin mennyttä, vain jalka vielä vähän vavahteli.

— Tälle antoi kaniikkiherrani viimeisen voitelun, — sanoi ukko.

Sen sanottuaan hän sylki ruumista. (Tämä oli hänen vanha soturitapansa.)

He kulkivat jo Harangodin luona, kun yhä kuului heidän korviinsa herraansa itkevän pojan nyyhkytys.

Angyika ratsasti koko ruumiiltaan väristen puolustajansa rinnalla. Hän ei uskaltanut häntä puhutella, sillä Mártonin kasvoja synkisti vieläkin viha ja silmänsä paloivat hehkuvien hiilien tavoin. Virran rannalla tyttö kuitenkin rohkaisi itsensä ja asetti lempeästi kätensä Mártonin käsivarrelle.

— Herra, — sanoi hän hiljaa, — en voi istua satulassa… Sydämeni lakkasi sykkimästä pelosta ja päätäni pyörryttää, kun katson vettä… Jollen ole sinulle rasitukseksi, niin ota luoksesi ratsullesi.

Sanaa sanomatta istutti Márton tytön eteensä, sitte ohjasi hän hevosensa matalaan veteen. Keskellä virtaa täytyi hellittää ohjia, jotta ratsu saisi juoda. Angyika pyörtyi kuitenkin, kun näki juoksevan virran, ja nojautui voimattomana Mártonin olkaa vastaan. Vain hänen sydämensä voimakkaasta sykinnästä ja kaniikin kaulalle kiertyneen käsivarren värähdyksestä tunsi tämä, että hän eli.

Hän näki aina verissään viruvan saksalaisen silmäinsä edessä. Ajatus, että tuo luja käsivarsi, joka nyt rautavanteen tavoin häntä ympäröi, oli vuodattanut hänen tähtensä verta, se ajatus täytti hänet hampaita kalisuttavalla pelolla, mutta samalla myös hurmasi häntä. Koreasta nukesta tuli nainen; hän tunsi itsensä onnelliseksi ja rikolliseksi. Hän avasi silmänsä ja etsi kuumeisella, suloisella alistuvaisuudella, itsepäisellä, janoovalla silmäyksellä Mártonin katsetta kuin sarvashieho, jonka puoliso on murhaavassa ottelussa voittanut.

Äkkiä he huomasivat olevansa monien ihmisten keskellä; he olivat
Csanádin linnan portin edustalla.

Suuri kansanpaljous oli rannalla: marosvárilaiset hyvästelivät juuri piispaansa. Gellért herra istui nelivaljakon vetämissä vaunuissaan, ihmiset taas piirittivät vaunuja suudellakseen rakkaan mestarinsa kättä.

Kuluneina päivinä oli tapahtunut suuria asioita maassa, ja Gellért näki hetken tulleen, jolloin hänen oli kiirehdittävä kuninkaan luo, onnettoman venezialaisen maanmiehensä luo, joka käsittämättömässä sokeudessaan saattoi vaaraan koko kristinuskon aseman. Sellaiseen vaaraan, jonka vain Gellért piispa käsitti.

Piispa näytti kärsivältä. Viime päivinä kidutti hän itseään kovasti omassa puhtaassa ja heikossa ruumiissaan kärsiäkseen sen, mitä toiset rikkoivat, toiset, jotka olivat epäpuhtaita ja voimakkaita. Hän oli juuri ottanut jäähyväiset rakkailta kaniikeiltaan, yksitellen heitä puhutellen, tuolla lämpimällä ja isällisellä lempeydellä, joka valloitti hänen puolelleen jokaisen sydämen. Hänen ylen hienostunut sielunsa aavisti jo silloin, ettei hän tässä maailmassa ole enää näkevä noita, joita hän nimitti pojikseen. Mutta siitä huolimatta hän hyvästijättöhetkellä oli hämmästyttävän tyyni, jopa iloinenkin. Hänen tyyneytensä valoi rohkeutta pappien sydämeen, hänen iloinen mielensä taas loi ylevää suloa hänen teräväpiirteisille, ruskeille italialaiskasvoilleen.

Kun hän jo istui vaunuissaan, ilmoittivat torninvartijat kuuluvalla torveni odotuksella, että odottamalla odotetut matkustajat tulevat. Gellért herra pysähdytti silloin vaununsa.

Angyika pudottautui Mártonin hevosen seljästä suoraan äitinsä syliin. Ja nuo kaksi naista, unohtaen hetkeksi korkean arvonsa, syleilivät toisiaan äänekkäästi nyyhkyttäen.

Kaniikki heittäytyi satulasta ja astui paljain päin mestarinsa eteen.

— Leikkasitko poikki pusztan rouvan hiukset? — kysyi piispa.

Márton otti laukustaan paksun, metallinkiiltoisen hiuskäärmeen. Nytkin, pyhien pappien läsnäollessa, levisi siitä synnillinen, suloinen tuoksu.

— Murskasitko pakolaisten epäjumalan?

Márton näytti hänelle valkoista kiven kappaletta. Siinä oli epäjumalan suun uurteinen reuna, ja uteliaat papit panivat päätään pudistaen merkille, että tuo julkea kivensiru nytkin hymyili.

Gellért herra asetti kätensä nuoren kaniikin pään päälle.

— Katso silmiini, poikani!

Niinä kahtenatoista päivänä, joina Márton oli kulkenut pusztalla, oli hänen muotonsa kokonaan muuttunut. Katseensa oli tullut tuliseksi ja voimakkaaksi, päivä oli paahtanut hänen ihonsa ruskeanpunaiseksi, kulmakarvainsa välissä näkyi lyhyt, syvä uurre.

Piispan kasvot tulivat äärettömän surullisiksi.

— Ispaaninrouvan tytär on saapunut, mutta eikö minun rakas poikani ole kadonnut? — kysyi hän niin hiljaa, että ainoastaan Márton sen kuuli.

Kaniikki ei kestänyt mestarinsa katsetta. Hän kumartui ja peittääkseen hämminkiään aikoi suudella piispan kättä. Ja silloin tapahtui uskomaton asia. Gellért herra, tuo suurivaltainen piispa, jonka mainehikas nimi kaikui jo silloin kaukana maan rajojen ulkopuolella, ehti ennen Mártonia ja suuteli itse nuorimman kaniikkinsa kättä sanoen:

— Muista tätä: nöyrien on taivaanvaltakuuta.

Sen sanottuaan hän lähti matkalle Székesfehérvária kohti.

KOLMAS KIRJA

I.

Erdélyin rajavuorilta päin, jossa Töhötömin jälkeläiset, Bajna ja Baja olivat silloin hallitsijoina, nousi aurinko veripunaisena. Marosin papit ja munkit katsoivat kalpeina toisiinsa; he tunsivat, että kauhea vihuri oli tulossa. He eivät uskaltaneet tästä puhua, sillä he eivät enää epäilleet, että Gellért piispan ennustamat kovat koetuksen ajat olivat saapuneet.

Kaikki oli muuttunut; kaikki. Hartaat uskovaiset jäivät pois temppelistä tulta vartioimaan, mutta tilapäisuskoiset polvistuivat siellä alttarin edessä, huomattavalla hartaudella lyöden rintoihinsa. Kirkkojen ovien edessä maleksi vieraita, hehkuvakatseisia, peljättäviä olentoja. Ulkoa kesäasunnoilta, majapaikoilta, kalastajamökkien luota ja metsästäjien keskuudesta kuului kuhinaa ja suhinaa, ikäänkuin mehiläisyhteiskunta valmistuisi parveilemaan. Yöaikaan kuului tasangolta uhkaava äänten sorina. Tuomiokirkon tornista saattoi nähdä salaperäisten varjojen kiitävän pusztalla vartiotulelta vartiotulelle.

Sen ohella saapui maalaiskirkkoherroilta yhtämittaa valituksia kansanyllyttäjiä ja maata jakavia kiillottajia vastaan. Vieraita henkilöitä kulki asunnolta asunnolle, viekkaita, iloisia vekkuleita, jotka hyvin osasivat kansan kieltä. Viinileili kädessä ne tervehtivät jokaista, puristivat palvelijainkin kättä ja lupasivat bellusilaisen Valan nimessä uuden maanjaon ja vapaan metsästysoikeuden. Paikoin bellusilaiset lähettiläät kokosivat kansan pappien maille ja merkitsivät siellä tarkasti muistiin, kuinka paljon laidunta ja kuinka monta auranalaa maata kukin vaati itselleen.

Samoinkuin toitottavat torvenäänet ilmoittavat myrskyn tuloa, samoin rutenilaiselta rajalta saapuvat sanomat julistivat maan hurjaa kuohuntaa. András ja Levente, ulkomailla maanpaossa olevat Arpádin jälkeläiset, kokoavat armeijaa vuoristossa. He tulevat, he tulevat! He peittävät taivaan liekkeihin ja pesevät verellä läänitykseksi muuttuneen maan häpeän. He tuovat takaisin vanhan lain, vanhan maineen, ja lakaisevat maasta vieraan roskan. Tulevat, hei tulevat!

Monet silmät kääntyivät pohjoiseen tutkien tien tomua ja monet kädet tarttuivat miekan kahvaan.

Pari päivää sen jälkeen kuin Márton oli lähtenyt rajalle, alkoi Marosvárin alapuolelle kokoontua suurin joukoin Tiszan seutulaisia ja erdélyiläisiä herroja, jotka Vata oli kutsunut neuvotteluihin.

Kaikki tulivat suurin, asestetuin saattojoukoin, ja ennen pitkää peittivät heidän telttansa kentän Marosin toisella puolella. Joka päivä aamumessun jälkeen neuvottelivat herrat leirissään, hevosen seljässä istuen. Heidän seurassaan oli pari linnanispaania ja useita kuninkaan miehiä. Kiihkeä puheenkohina kuului silloin kaupunkiin, ja usein näytti siltä kuin väittely kääntyisi veriseen yhteentörmäykseen heidän välillään. Yhteen viikkoon he eivät voineetkaan päästä mihinkään tulokseen, mutta sillä välin heidän lukunsa yhä lisääntyi. He odottivat ratkaisevaa sanaa Gyulán pojilta ja Vata herralta, jotka huhun mukaan jo olivat matkalla Marosvária kohti.

Päivällä häiritsi alituinen hevosenhirnunta ja torventoitotus luostarien hiljaisuutta, yöllä taas laulu ja kanteleensoitto. Hyvää Fülöp apottia suututtikin heidän käytöksensä, ja sunnuntaisaarnoissaan hän jyrisevällä äänellä pauhasi viinistä juopuvia ja laululla huvittelevia. Kun hän vielä puhui, kulki alttarin edessä seisovien herrojen kesken tieto, että ulkona kirkon pihalla on nähtävänä sellainen kurjenuntuvainen ratsu, jonka vertainen ei vielä koskaan ollut juonut Marosin vettä. Tämän johdosta kaikki yksitellen poistuivat kirkosta. Fülöp isä sisällä uhkasi leiriä Sodoman kohtalolla; herrat taas ulkona sillä aikaa suurella ihastuksella taputtivat kaunista ratsua kaulalle ja asiantuntevasti katselivat sen jalkoja.

— Ah, voi minua, — huusi silloin benediktiniläinen apotti pyhässä vihassaan repäisten kaapunsa rinnalta kahtia, — voi minua, jonka täytyy julistaa Jumalan sanaa sellaisille, jotka hevosia ja talleja lukuunottamatta eivät ymmärrä mitään!

On huomattava, että Fülöp herra sanoi tämän latinaksi, hänen vieressään polvistuva tulkki käänsi sen sitte, jotta kansa tietäisi, miksi pyhä isä on vihoissaan.

Puheenaolevan kurjenkarvaisen ratsun seljässä istui sama bellusilainen
Vata, jota Tiszan herrat silloin kunnioittivat päällikkönään.

Arpád herttuain puolue leirissä vahvistui suuresti Vatan saavuttua. Tämä sankari, järkevä ja kaikkien suosima suurherra vastasi yksinään kokonaista sotajoukkoa. Hän oli ruskeakasvoinen, tulisilmäinen, hoikka, kaunis mies. Hän oli horjumattoman rohkean miehen maineessa, mutta osasi sen ohessa koristella puheensa kuin vain harvat kirkolliset tohtorit. Neuvotteluissa hän aina säilytti leikillisen iloisuutensa, silloinkin kun hänen vastustajansa kiukusta puhisivat. Hauskoilla sanan parsillaan ja ratsastajaelämästä otetuilla sattuvilla vertauksillaan hän voitti epäröivät puolelleen paremmin kuin toiset pitkällä sanatulvallaan.

Koska hän suurherran arvostaan huolimatta puristi tavallistenkin ihmisten kättä, joita hän sanoi unkarilaisiksi veriheimolaisikseen, niin nuo köyhät ihmiset olivat valmiita menemään vaikka tuleen hänen puolestaan.

Nyt odotettiin enää ainoastaan erdélyiläisiä unkarilaisia, Bajaa ja Bajnaa leiriin. Oli itsestään selvä asia, että nuo jäykät Gyulán pojat liittyvät Arpádeihin. He olivat jaloa Töhötöm päällikön verta eikä heidän unkarilainen kopeutensa sallinut heidän herranaan kunnioittaa venezialaista seikkailijaa, joka italialaisen mallin mukaan järjestetyn palatsivallankumouksen avulla oli Istvánin henkivartijakapteenista tullut Unkarin kuninkaaksi. He eivät koskaan alistuneet Péterin alamaisiksi, vaan elivät, siitä alkaen kuin venezialainen painoi päähänsä kruunun, vapaina herroina vuorillaan.

Suuri kiihtymys, joka silloin tulistutti ilmaa, ulotti pian laineensa tuomiokapitulin kouluunkin. Eräs Marót niminen papinkokelas viritti lauluharjoituksen jälkeen toveriensa suureksi ihastukseksi unkarilaisen laulun. Joltakin kiertävältä laulajalta hän lienee oppinut laulun, joka ylisti maanvalloittajia pakanoita. Kunnon laulumestari Walter suuttui tästä jumalattomuudesta niin suuresti, että löi nuorukaista.

Türjen sukua olevan Marótin kuuma veri syöksähti silloin kasvoihin ja hän iski viulunsa kappaleiksi kunnon laulumestarin päähän. Taszilló rovasti masensi silloin säälimättömällä ankaruudella kapinoitsevan. Hän ruoskitutti hänet verille ja suljetutti kirkon alla olevaan tyrmään; samalla hän julistutti koulussa ja tuomiokapitulissa, että unkarinkielinen puhelu (ritus gentium) ja kansanlaulujen laulaminen (falsae fabulae rusticorum) oli ruoskimisen uhalla kielletty.

Tästä kaikesta ei Gellért piispa tietänyt mitään. Hän ei silloin enää oikeastaan elänyt maallista elämää, vaan aamuun asti kestävissä rukouksissa pyysi Herraa poistamaan kristinuskon nuorta laihoa uhkaavan myrskyn.

Riitelevät herrat tulivat sitte odottamatta yksimieliseen päätökseen. Saapui nimittäin leiriin luotettavia lähettiläitä, jotka toivat kauhistuttavan sanoman: venezialainen Péter oli houkutellut ansaan Bajan ja Bajnan ja hirttänyt Töhötömin jälkeläiset kuin jotkut maantierosvot.

Tämän johdosta suuri melu yhtäkkiä taukosi; koko leiriin levisi kuolemanhiljaisuus.

Bellusilainen Vata puhkesi kokouksessa ensiksi puhumaan. Ratsullaan hän karautti leiripaikan keskelle, tempasi käteensä terävän, käyrän miekkansa ja huusi jylisevällä äänellä:

— Venezialainen Péter ei ole minun kuninkaani. Jos täällä on yhtään urosta, joka herranaan kunnioittaa isänmaatonta kulkuria, hän mitelköön miekkaa kanssani.

Hän toisti kolme kertaa vaatimuksensa, mutta ispaanien ja suurherrain joukosta ei yksikään silloin tunnustanut itseään kuninkaan mieheksi.

Toisena päivänä oli vain tyhjä leirin sija jäljellä kentällä. Yöllä kiskoivat he irti telttapuunsa, ja aamulla tuo monen kirjava armeija lähti liikkeelle ja kulki pohjoista kohti. Uhkaavasti kirkuen, kiivaasti kiirehtien, matkallaan yhä uusia parvia itseensä liittäen he muuttavien villihanhien tapaan kiidättivät Abaujta kohti, jossa jo silloin veripunaisina loistivat Endrén ja Leventen leirin vartiotulet.

Mutta aamun sarastaessa rikkoi kaupungin hiljaisuuden kauhea tappelun melske ja karjunta, ikäänkuin tuhat nälkäistä sutta taatelisi toisiaan kaduilla. Sokean Becsin karitsoista teki noin sataviisikymmentä kapinan, tappoi upseerinsa, karkasi kaupungista ja liittyi Vatan poistuvaan joukkoon.

Iltapäivällä linnanmuurilta tähystelevät ihmiset näkivät mustia savupatsaita pohjoisella ilmanrannalla.

— Tömpösin luostari palaa! — sanoivat he.

Sitte vasemmalla kädellä näkyi vielä yksi, oikealla kädellä kaksi kaukaisempaa savupilveä. Jokainen pilvi merkitsi yhden kirkon häviötä.

Taszilló rovasti soitatti silloin kelloja kutsuakseen uskovaisia nöyrään rukoukseen.

Mutta Gellért piispa ilmestyi odottamatta tuomiokapituliin ja käski laittamaan kuntoon hänen matkavaununsa. Hän aikoi mennä Székesfehérváriin kuninkaan puheille.

Silloin saapui Márton kaniikki Angyikan keralla.

II.

Iltamessun aikaan tapasi kaniikki tuomiokirkon edustalla Omodén.

— Pysähdy, herra, — sanoi ukko, — sillä sanon sinulle tärkeän uutisen. Tiedä, että harhaileva soturi, jonka pehmitimme Harangodin rannalla, ei ole mikään tavallinen saksalainen, vaan Marosvárin uusi ispaani. Keven poikien kanssa kopeloimme läpikotaisin hänen satulalaukkunsa, mutta emme löytäneet sieltä rahaa, vaan suuren sinetöidyn kirjeen löysimme. Siinä on kirjoitettu, että tästä lähtien Diterik von Ramberg on Marosvárin ispaani… Rouva Csanádin teini luki… Hän sanoi siinä olevan Péter kuninkaan omakätisen nimikirjoituksenkin… Kun saimme tämän tietää, juoksimme niin monelle haaralle kuin meitä oli miestä. Mutta teini päästi saksalaisen ispaanin nuorista ja vei herran Sokean Becsin luo. Becs herran leuka venyi pitkäksi, sillä hän oli varmasti luullut itse tulevansa uudeksi ispaaniksi.

Omodé hyvästeli sitte lyhyesti kaniikin ja liittyi pariin nuoreen mieheen, jotka hihkuen kompuroivat kadulla. Juopuneet miehet olivat Sokean Becsin karitsoita. Kun suuri ispaani oli kuollut, ei kukaan voinut pitää kurissa hänen henkivartijoitaan. He valtasivat Csanádin viinikammion ja juopottelivat aamusta iltaan.

Meluavat miehet kulkivat eteenpäin, ja Márton jäi yksin hiljaiselle kadulle. Yö oli musta ja lauha. Hän aikoi mennä tuomiokirkkoa kohti, mutta lempeä, himmeä, punainen valo, joka loisti ispaanin palatsin akkunasta, veti häntä puoleensa kuin yöperhosta. Márton pysähtyi kadun varjoon ja katseli kauan akkunaa. Tiheän puurivin läpi voi nähdä osan huonetta. Seiniä ja lakea peittivät punaiset verhot. Se mahtoi olla hyvin pehmeä, tuoksuva naisen kammio.

Nyt kuului sieltä hiljaista, aivan hiljaista luutun näppäystä, sitte lauloi matala naisääni hiljaa kuin uninen lintu olisi visertänyt. Sen, joka elämässään kerrankin oli kuullut tämän verhotun, alakuloista suloa täynnä olevan, kullalta heläjävän äänen, hänen täytyi tuntea Angyikan ääni. Hän hyräili jotakin muodissa olevaa kreikkalaista laulua, jossa oli puhe Lampsakosta. Niin paljon tukahdutettua tulta, niin paljon kiihkeätä kaipausta, niin paljon toivotonta surumielisyyttä oli laulussa kuin itse siinä syysilmassa, jota Márton huohottaen veti keuhkoihinsa.

Polttava liekki leimahti silloin Mártonin sydämessä.

— Hän on minun, hän on minun, — mutisi hän, — elämäni hinnalla, autuuteni hinnalla!

Muuan käsi laskeutui Mártonin olalle. Taszilló rovastin käsi.

— Jos näkösi pahentaa sinut, niin heitä pois silmäsi. Jos kuulosi pahentaa sinut, niin vuodata lyijyä korviisi. Sillä totisesti sanon minä sinulle: parempi on, että kadotat näkösi ja kuulosi, kuin että avaat tien sieluusi pahalle.

* * * * *

Kun tuomiokirkon kellot kajahtivat, kutsuakseen pyhään aamumessuun uskovaisia, oli kirkon eteisessä seisovan suuren ristinmerkin alla polvistuneena karvamekkoinen katuja.

Se oli Márton kaniikki. Jo puoliyöstä asti oli hän siinä ollut polvistuneena. Siitä asti hän tuskin oli liikahtanut. Kasvonsa painoi hän ristillä riippuvan Vapahtajan jalkoihin ja näytti hartaasti rukoilevan.

Katumuksen oli hänelle määrännyt hänen rippi-isänsä, Taszilló rovasti.
Edellisenä iltana oli hän ripittänyt Mártonin ja kun oli saanut kuulla
Harangodin seikkailun yksityiskohdat, oli hän puhunut hänelle:

— Olet rikkonut, poikani, mutta rikoksesi annetaan anteeksi. Vaikka tapoitkin ihmisen, älköön hänen verensä tulko sinun pääsi päälle. Sinut riivasi ylpeyden perkele. Luovu pahasta, nöyryytä itsesi tomuun asti totisen Jumalan edessä ja minä päästän sinut synnistäsi.

— Olkoon niin, isäni, — vastasi Márton.

— Kun huomenaamulla jumalanpalvelus päättyy, täydennät sinä nöyryytyksesi uskovaisten kokouksen edessä, sen jälkeen minä puhdistan sinut synnistä Herran ruumiilla…

— Kiitän, isäni.

Nyt hän oli polvistuneena siellä kirkon eteisessä. — Hän tahtoi rukoilla, mutta ei voinut. Ristin juurellakin synnilliset harhakuvat häntä kiusasivat. Oikeastaan ei hän tietänyt sitäkään, missä oli. Hänestä tuntui siltä kuin hän loikoilisi pehmeällä pilvivuoteella ja sielunsa sulaisi, häviäisi suloiseen ajatukseen. Uudelleen eli hän mielikuvissaan yhteisen matkansa jokaisen yksityiskohdan, ja muisteleminen hurmasi häntä. Hän suuteli puuristiä eikä tietänyt, mitä huulillaan kosketti. Toisinaan heräsi hänen tajuntansa, ja hän teki epätoivoisia ponnistuksia tempautuakseen irti horroksista. Pari minuuttia hän käsittämättä mutisi rukouksen tuttuja sanoja, mutta sitte hän taas vajosi sateenkaaren väreissä loistavaan, polttavaan ja huumaavatuoksuiseen usvaan…

Jumalanpalvelus päättyi. Tuomiokapitulin papit vetäytyivät pitkässä parittaisessa rivissä kirkon eteiseen. Etumaisena asteli rovasti lyhytvartinen nahkaruoska kädessään. Taszilló herra laski kätensä Mártonin olalle.

— Nouse ylös, poikani!

Márton nousi pystyyn ja katseli harhailevin silmin ympärilleen, aivankuin olisi syvästä unesta poukahtanut hereille. Pappien takana tungeskeli suuri lauma uskovaisia.

Taszilló rovasti suuteli silloin ruoskaa ja ojensi sen nuorelle kaniikille.

— Nöyryytä itsesi Herran nimessä, hurskaiden veljiesi sielunvirkistykseksi.

Márton otti vaistomaisesti ruoskan käteensä, kaksi kirkonpalvelijaa riisui hänen mekkonsa, niin että hän seisoi vyöhön asti alastomana ristin juurella.

Harhaileva katseensa tapasi tällöin kahdet ihmiskasvot. Toiset olivat saksalaisen ispaanin, Diterikin kasvot, toiset Angyikan. Molempien kasvoista tuijotti peljästynyt silmäpari kaniikkia. Sekä saksalainen että Angyika tunsivat heti Mártonin, ja kumpikin sai nyt vasta tietää, että pusztan uros oli pappismies. Saksalaisen kasvoilla kuvastui häpeää ja halveksumista, tytön kasvot taas saattoi lumivalkeiksi tuskallinen pettymys.

Kun Márton kaniikki näki edessään sen ainoan naisen, jota hän rakasti, ja sen ainoan miehen, jota hän vihasi, hypisteli hän ruoskaa kädessään ja heitti sen sitte Taszilló rovastin jalkojen eteen.

— En halua! — sanoi hän hiljaa.

Papit katsoivat kauhistuneina toisiinsa.

— Mitä sanot, poikani? — kysyi Taszilló synkän tyynesti.

— En halua! — toisti Márton, tällä kertaa jo kuuluvalla äänellä.

Kuolemanhiljaisuus syntyi eteisessä. Rovasti sulki hetkeksi silmänsä.
Sitte hän puhui kylmästi:

— Sitokaa kapinoitsija!

Kirkonpalvelijasta, joka hyökkäsi Mártonin kimppuun, tuntui siltä kuin kauhea rautavasara iskisi häntä päähän, maailma musteni hänen silmissään ja hän kaatui seljälleen eteisen lattiakivelle.

Márton seisoi ristin alla vyöhön asti alastomana, vihan vääntämin huulin, uhmaavana ja raivokkaana, taisteluun ja kuolemaan valmiina. Hänet voidaan taittaa, mutta ei taivuttaa. Hän oli hirvittävä kuin viimeiseen ponnistukseen valmistuva petoeläin ja majesteetillinen kuin pakanain sodanjumala.

— Älkää koskeko! — sanoi Taszilló rovasti. — Viekää tyrmään.

Márton huomasi, ettei kukaan aio kohottaa kättään häntä vastaan, ja hän seurasi vapaaehtoisesti vanginvartijaa.

III.

Tuomiokirkon pääalttarin vierestä johtavat kapeat kiviportaat alitemppeliin.

Sinne alas maan poveen on pystytetty alttari uuden uskon murheellisimmalle mysteriolle, siellä on pyhän haudan kappeli. Pieni lamppu taistelee ikuisia hämäryyttä vastaan; sen heikko valo tuikkii yhtä toivottomasti kuin kuolevan ihmisen sielu. Matalan luolan mustassa aukossa lepää Vapahtajan valkoinen kiviruumis. Kauhistuttavassa yksinäisyydessään, hirvittävässä alastomuudessaan lepää Kainin poikien surkuteltava uhri.

Alitemppelistä johtaa kapea kaarikattoinen käytävä tyrmäluoliin.

Kun rautaovi suljettiin Mártonin jälkeen, huomasi hän olevansa pimeässä, ahtaassa kuopassa. Pyöröholvin muotoon hakatun kapean kivikanavan päässä on ulkoilmaan vievä, rautaristikolla varustettu aukko, jonka läpi vähän valoa tunkeutuu tyrmään.

Seinällä riippuu ristinpuu kuvaten Kristusta orjantappurakruunu päässä. Kuva on karkea veistos, sen jäsenet ovat muodottomia, mutta se kuvaa kauhistuttavalla todenmukaisuudella kuolevan ruumiin tuskaa, jäykistyvien jänteiden viimeistä pingoitusta.

Kaniikki kulki edestakaisin ahtaiden seinien välissä kuin kuoppaan pudonnut susi. Sekavat ajatukset ajoivat toisiaan takaa, mutta myöhemmin hän ei enää muistanut mitään, sillä liikkeidensä yksitoikkoisuus hänet täydelleen huumasi.

Kun häntä iltapäivällä alkoi vaivata ankara jano, kääntyi avain rautaoven lukossa. Vanginvartija työnsi sisään päänsä.

— Kunnioitettava rovasti lähettää tämän kirjan sinulle.

— Anna juotavaa! — sanoi Márton.

— En anna. Ylihuomenaamuun saat olla syömättä ja juomatta. Jos siihen mennessä kadut rikostasi ja tarpeellisella nöyryydellä otat vastaan sinulle määrätyn rangaistuksen, saat juoda niin paljon kuin haluat.

Sen sanottuaan hän sulki oven ja poistui kumisevin askelin.

Márton otti kirjan käteensä. Se oli Jobin kirja. Hän avasi sen umpimähkään ja alkoi lukea ääneen:

»Minun sieluni suuttuu elämästä; minun valitukseni minusta annan minä olla: ja puhun minun sieluni murheessa:

»Sanon Jumalalle: älä minua tuomitse: anna minun tietää, minkätähden sinä riitelet minun kanssani.

»Onko sinulla ilo siitä, ettäs väkivaltaa teet, ja hyljäät minun, joka käsialas olen?

»Onko sinulla lihalliset silmät? eli katsotkos niinkuin ihminen katsoo?

»Onko sinun päiväs niinkuin ihmisen päivät? eli vuotes niinkuin ihmisen vuodet?»

Siihen täytyi jättää lukeminen, kun tuli pimeä. Kaukaa — kuin pilvien korkeudesta kuuluisi — kuului yövartijan laulu. Márton makasi maassa ja kuuli oman rintansa raskaan läähätyksen.

Yhtäkkiä kuului ääntä mykässä yössä… Ulkopuolelta, maanalaisesta käytävästä kuului laahustavia askeleita sekä köhimistä ja katkeraa huokailemista… Nyt kuului kiivasta jyskytystä kaukaa jostakin maan povesta kuin joku molemmilla nyrkeillään takoisi rautaovea.

— Antakaa juotavaa! Pyhän laupeuden nimessä antakaa juotavaa! — huuteli naisen ääni kaukana.

Tuskallinen, murtunut miehen ääni vastasi:

— Kuka olet sinä janoinen sielu, joka Naso raukkaa kauhistutat?

— Olen Babó muori, ennustajanainen! — vastasi naisen ääni. — Tuhasta katsoin tulevaisuutta eräälle tytölle, ja rovasti poltatti rintaani kirkon tulisen avaimen ja raahasi tänne… Siitä saakka on minun jano… Ah, kuinka janottaa! Piru vai aave, mikä tahansa olet, siemauksesta vettä annan kurjan sieluni!

— Kirottu noita-akka, älä kiru! — huusi miehen ääni. — Hyvä Babó muori, jos rakastat, niin ole hiljaa, — lisäsi hän rukoillen. — Älä kutsu pahaa, sillä on puoliyö, ja silloin hän ratsastaa mustalla hevosella kirkon ympärillä… Mustalla hevosella ratsastaa ilmassa, tunkeutuu sisään joka akkunasta ja hakee katuvaa Naso raukkaa… Ylistetty olkoon Jesus Kristus!

Márton kaniikki tiesi, kuka tuo katuja Naso oli. Hän oli Vendel niminen käsityöläinen, joka kaksi vuotta takaperin kuristi vaimonsa. Csanád ispaani tuomitsi puolisonsa murhaajan kuolemaan, mutta kun Vendeliä vietiin hirtettäväksi, onnistui hänen päästä karkuun keihäsmiesten käsistä ja paeta kirkkoon. Siitä asti maleksi hän kirkossa, jota hän ei enää voinut jättää, jollei tahtonut joutua kiinni. Kun hän oli suuresti laihtunut ja omituinen, suuri nenänsä oli melkein kasvanut ulos päästä, sanoivat seurakuntalaiset häntä Nasoksi. Päivällä hänet harvoin nähtiin, silloin hän tavallisesti kyyristeli jossakin nurkassa kuin siili, mutta yöllä hänet valtasi suuri rauhattomuus, ja aamun sarastukseen asti hän valitellen harhaili kirkossa.

Ennustajanainen hakkasi kiukkuisesti huutaen ovea, ja Naso milloin itkevällä äänellä häntä tyynnytti, milloin äänekkäästi haukkui, mutta siitä huolimatta hän järjettömien ihmisten itsepäisyydellä oleskeli hänen ovensa edessä aamun koittoon asti.

Kun päivä valkeni, otti Márton jälleen käteensä pyhän kirjan.

»… sinä ajat minua takaa niinkuin jalopeura; ja taas ihmeellisesti minun kanssani menet.

»Miksis minun annoit lähteä äitini kohdusta? joska minä olisin kuollut, ettei yksikään silmä olisi minua nähnyt!

»Niin minä olisin kuin en olisikaan ollut, kannettu äitini kohdusta hautaan.»

Kaksi viimeistä värssyä, ehkä valtavimman hätähuudon mikä milloinkaan on synkästä maasta kohonnut loistavaa taivasta kohti, hän luki kahteen kertaan.

Sitte laskeutui hän pitkälleen kivipenkille ja pysyi liikkumatta iltaan asti.

Hämärän mukana laskeutui tyrmään musta, kylmä, toivoton alakuloisuus. Mártonissa heräsi synkkä ajatus, että hän on jo kuollut. Ehkei hän koskaan ole elänytkään, on vain uneksinut elämästä, noista muutamista auringonpaisteisista päivistä, jotka vietti pusztalla. Ikuisesti on hän makaava täällä mustassa arkussa, ikuiseen suruun ja yksinäisyyteen jätettynä.

Jätettynä? Yhtäkkiä hänestä kauhukseen tuntui siltä, kuin tyrmän pyöreä pieni akkuna olisi silmä, joka mittaamattomasta korkeudesta katsoo hänen hautaansa. Kauhean välinpitämätön, tutkiva silmä, joka tunkeutuu ytimiin ja ylimielisellä ivalla katselee hänen vääntelemistään.

Ja sydämensä loputtomassa katkeruudessa hän alkoi riidellä tuon kauhean silmän kanssa, kuten kerran Job, ja viskasi sille tällaisia sisällyksettömiä, kiroavia sanoja:

— Näen sinut, mutta en tunne sinua… Kenen olet sinä salaperäinen silmä? Hiutuvalla, leimuavalla rakkaudella etsin sinua hirveässä orpoudessani, mutta sinä pysyit minusta kaukana… Kaukaisten pilvien takaa sinä vaanit minua kuin metsästäjä saalistaan… Minkälainen saalis olen minä sinulle, sinä jousimies? Sinä annoit, sinun on elämäni! Muuta ei minulla enää olekaan… Minä makaan edessäsi tomussa, avaan edessäsi sieluni, sydämeni, kuten väijyksiin joutunut matkustaja kukkaronsa, ja tyhjennän eteesi kaiken, mitä minussa on. Elämäni, vapauteni, kaikki salaiset ajatukseni ovat sinun… Mitä vielä tahdot? Etkö vieläkään kyllästy katselemaan minun kurjuuttani? Jo tiedän, mitä tahdot: rakkauttani! Sitä en anna! Sinä voit minut musertaa, polkea maahan, heittää ijankaikkiseen kadotukseen, mutta yhteen ainoaan et voi minua pakottaa: sinua rakastamaan!

Kuuma veritulva syöksähti Mártonin päähän, sitte hän raivoavalla riemuntunteella hypähti seisaalle. Kun hän seisoi siinä, tunsi hän äkkiä, kuinka titaninen voima paisuttaa hänen jäseniään; hän alkaa kasvaa, kohota — hartioillaan hajoittaa hautansa, hurjalla voimalla horjuttaa temppelin perustuksen…

Kuohuvalla raivolla hyökkäsi hän rautaovea vasten ja alkoi jyskyttää sitä nyrkeillään. Kun jo kätensä olivat verillä, lyyhistyi hän pyörtyneenä kylmille kiville.

Kun hän pitkän ajan kuluttua tuli tuntoihinsa, oli hän kuulevinaan kaukaista laulua. Tuhat syväsointuista miehen ääntä laulaa jotakin ikivanhaa petshenegiläistä laulua, sitte tuhat sulosointuista naisen ääntä jatkaa laulua… Niin paljon surullista kaipausta, niin paljon liikuttavaa uskollisuutta ja rakkautta on laulussa kuin itse petshenegikansan sielu siinä soisi… Ah, petshenegit! Ulkona vapaalla pusztalla leiriytyvät monin tuhansin miehet ja naiset ja kaikki ajattelevat uskollisella rakkaudella nuorta päällikköään… Tämä mahtava rakkaus tulvaa pusztalle, kohisten lähestyy kaupunkia, virtaa yli muurien, löytää, kohottaa, lämmittää, rohkaisee, tuudittaa uneen, sulkee syliinsä nuoren päällikön…

— Márton!

Kaukainen ääni puhutteli häntä.

— Márton!

Kaniikki hypähti ylös ja aikoi huutaa, mutta hänen kuivasta kurkustaan kuului vain käheä parahdus.

— Márton, minä, sinulle puhun, minä, Omodé palvelijasi. Seison akkunasi luona… Toin viiniä! Tässä on pitkä kaisla, sen lasken alas luoksesi ja juotan sinua… Riennä, ennenkuin vartija tulee tännepäin.

Kaniikki otti hampaidensa väliin kaislan pään ja joi pitkään.

— Missä ovat petshenegit? — kysyi hän sitte.

— Petshenegit? — ihmetteli Omodé. — Ne ovat ulkona pusztalla. Heitänkö palan leipää alas?

— Ei tarvitse! Jos teet sen, mitä sanon, palkitsen sinut, Omodé.

— Kuuntelen, herra!

— Voisitko nyt pujahtaa ulos linnasta?

— Voisin koettaa, herra.

— Voisitko hankkia itsellesi ratsun?

Omodé tuumi vähän.

— Ehkä voisin varastaa ispaaninrouvan hevoslaumasta.

— Nelistä metsäleiriin… Älä säästä hevosta!

— Minkä sanoman vien petshenegaille?

— Alpár päällikköä pitävät papit vankina tuomiokirkon tyrmässä… Jolleivät he vapauta häntä siksi, kunnes aamukaste kuivaa, niin surbanimiehet leikatkoot tukkansa ja luokoot muistokummun veden rannalle, sillä heidän päällikkönsä on kuollut. Tämä heille sano, älä muuta!

— Se on tapahtuva, herra! — huusi ukko, jonka pakanallisten sanojen kuuleminen saattoi jonkinlaiseen omituiseen, sotaiseen kiihkoon.

Omodé riensi pois, mutta Márton ojentautui suoraksi kivipenkillä ja vaipui heti syvään uneen.

IV.

Kun aamun koittaessa kalpea valo tunkeutui rautaristikkoisen akkunan läpi Mártonin tyrmään, kuului askeleita oven takaa, ja avain kiertyi lukossa.

— Nouse ylös, Márton kaniikki, ja seuraa meitä, tuomariesi eteen!

Kaksi hihapaitaista kaniikkia odotti häntä oven takana ja muutamia kirkon palvelijoita.

Hitain askelin, erikoisella juhlallisuudella hänet kuljetettiin tuomiokirkkoon ja sieltä sakariston läpi tuomiokapitulin kokoussaliin.

Siellä olivat koolla tuomiokapitulin kaikki papit. Taszilló rovasti kurinpitäjänä istui piispan istuimella, pitkän pöydän ympärillä istuivat vihityt kaniikit. Nuoret täyttivät takaosan huonetta; oven vieressä seisoi tuomiokapitulin pyöveli, Kuvrát, synkännäköinen jättiläinen.

Kun Márton seisahtui rovastin eteen, levitti Taszilló molemmat kätensä.

— Oremus, fratres!

Hiljainen rukouksen humina täytti salin. Mutta Márton ei rukoillut, vaan kuunteli terävästi akkunaa kohti, josta viileä aamu-ilma tulvasi matalaan saliin.

Rovasti istahti uudestaan ja käänsi kasvonsa Mártonia kohti.

— Márton kaniikki, sinä olet raskaasti rikkonut Chrodegang piispan sääntöjä vastaan.

Márton ei kiinnittänyt huomiotaan rovastiin. Hän sulki puoliksi silmänsä, pidätti hengitystään… Nyt hän oikeastaan eli ja tunsi vain rumpukalvollaan.

Äkkiä puna peitti hänen kasvonsa… Papit eivät kuulleet mitään, mutta hän, pusztan ilveskorvainen poika, vainusi jo tuhannen sukulaisen läsnäolon…

— Kadutko ja valitatko rikostasi? — kysyi rovasti.

Kaniikki ei vastannut. Kun rovasti toisti kysymyksensä, vastasi hän tuimalla kärsimättömyydellä:

— En mitään kadu enkä paru!

Ne, jotka katselivat häntä, tuskin tunsivat häntä Márton kaniikiksi. Heidän edessään seisoi Thonuzóban poika ylpeänä, kohotetuin päin, huulilla halveksiva hymy. Ja papit havaitsivat nyt vasta, että Mártonin vasemman korvan yläpuolella oli yksi hiussuortuva hopean valkoinen. Kuitenkin oli kaksi päivää takaperin hänen tukkansa vielä kauttaaltaan ruskea.

— Poikani, — sanoi Taszilló kylmän tyynenä, — isällinen velvollisuutemme on pelastaa autuutesi pakanallisen ylpeytesi purkauksilta. Minun sydämessäni ei ole mitään puolueellisuutta, ja samalla mitalla, jolla mittaan sinulle, mittaan itselleni. Minussakaan ei vain kerta ole leimahtanut liekkiin muinainen sotaisa ylpeys, mutta silloin alistin nöyrästi hartiani ruoskan alle. Kuitenkin olen isäsi.

Kaniikki mittaili halveksivasti rovastia silmillään.

— Sopiikin sinulle piiska, — sanoi hän sitte, — koska olet koditon ulkolainen. Mutta minä olen Thonuzóban poika!

Papit katsoivat kauhistaneina toisiinsa nämä uhkarohkeat sanat kuullessaan.

— Kapinoiva, älä unohda, että seisot tuomariesi edessä! — sanoi
Taszilló herra kylmästi.

— Kuka täällä voi minut tuomita?

Rovasti nousi ylös paikaltaan.

— Minä, jolle Jumala on vallan antanut!

Hän ei vielä ollut lopettanut lausettaan, kun jylisevä torventoitotus tärisytti aamu-ilmaa. Niin uhkaavasti, niin pelottavalla voimalla pauhasi linnan alla Thonuzóban sotatorvi, kuin viisikymmentä hurjistunutta metsähärkää olisi yhteen ääneen päästänyt taistelukarjahduksen.

Papit säpsähtivät, mutta Márton kuljetti piirissä terävää katsettaan.
Ja silloin muistuivat hänen mieleensä pakolaisen tietäjän sanat:
Puszta tulee sinua hakemaan vastustamattomana, kauheana, jymisten kuin
kevättulva.

Katso, puszta on tullut poikaansa hakemaan.

— Ei teille, vaan minun käteeni on antanut vallan Jumala. Ja se, joka kohottaa kätensä minua, Alpár päällikköä vastaan, saa sen elämällään maksaa.

Kuolonhiljaisuus tuli saliin. Vasta jonkun ajan kuluttua puhkesi muuan avoimen akkunan luona istuva vanha kaniikki puhumaan itkunsekaisella äänellä:

— Voi herrani, Taszilló herrani, armottomat pakanat ovat piirittäneet kaupungin.

Rovasti astui silloin akkunan luo, peljästyneet papit tungeksivat hänen takanaan. Näky, joka heille aukeni, hyydytti veren heidän suonissaan.

Tuskin nuolenkantaman päässä muurin alla seisoivat petshenegiläiset ratsumiehet pitkässä sotarintamassa. Hampaisiin asti asestettuina kaikki, loistavassa sota-asussa, ylpeinä, komeina, pelättävinä. He olivat taistelujärjestyksessä, aina joka seitsemännen ratsumiehen perästä oli kahden askeleen väli. Vasen siipensä häipyi aamu-usvaan. He istuivat liikkumattomina palmikkoharjaisten ratsujensa seljässä kuin kuparipatsaat. Nyt kaikki kiinnittivät terävät silmänsä tuomiokapitulin akkunaan. Nuolisuoran sotarintaman edessä seisoi pantterinnahkainen sotapäällikkö, paljastettu miekka vasten polvea. Kukaan ei voinut ymmärtää, kuinka petshenegit olivat huomaamatta päässeet linnan alle. Sudennahkaiset airuet puhalsivat uudestaan keuhkojensa koko voimalla.

— Mitä tämä merkitsee? — kysyi Taszilló.

Kysymykseen antoi Sokea Becs vastauksen. Linnanpäällikkö ryntäsi miekkaansa kalistellen saliin.

— Pyhä isäni, — sanoi hän, — uskottomat ovat piirittäneet kaupungin ja vallanneet kuninkaan lautankin… En tiedä, mitä he päässään keittävät, mutta jollemme hyvähyvyydellä heitä tyydytä, paistavat he illalla silavaa Csanádin linnan hiilustalla.

— Ihminen, — sanoi silloin halveksivasti Taszilló herra, jossa nyt leimahti liekkiin vanha sankarisydän, — pane pois miekka ja ota käteesi värttinä. Vai istuvatko rajavartijat siivekkäillä ratsuilla, koska he voivat lentää yli vahvojen linnanmuurien?

Linnanvartijan kasvot tulivat tulipunaisiksi.

— Herra, — sanoi hän, — jos tarvitaan, uhraan minä István kuninkaan lain mukaan sielunikin pappien puolesta, mutta useaa tuhatta vaimoa ja lasta en uhraa. Tiedä, että minulla on jäljellä kaikkiaan vain satakuusikymmentä miestä ja niistäkin on viisikymmentä pakanaluopiota. Luopiot, ovat vallanneet vesiportin, jolta he luihkivat pakanoille. Uskon, että heitä enemmän miellyttää tuomiokirkon aarteet kuin petshenegien nuolet.

— Mitä rajavartijat vaativat? — kysyi rovasti.

— Tässä on heidän neuvottelukirjansa, — puhui Becs ojentaen kokoonkäännetyn pergamenttilehden Taszillólle. — Lue se, minä en kykene siihen konstiin.

Sillä aikaa kuin rovasti levitti lehden, sanoi linnanvartija leveällä suden naurulla:

— Enpä tiedä, kuinka kauan Begen rämeet ovat kasvattaneet kirjoitustaitoisia tohtoreita.

Kirjelmän, ehkä hullunkurisimman neuvottelukirjan, joka koskaan on mihinkään piiritettyyn linnaan lähetetty, oli kirjoittanut ennenmainittu Ekese niminen teini. Hän oli kirjoittanut sen soihdun valossa Csücsködin metsässä. Kun ei ollut käytettävissä kirjoituspöytää, työskenteli hän nelinkontin seisovan surbanin sotaisen seljän ääressä. Sankari petshenegi, joka silmää räpäyttämättä oli monet kerrat ratsastanut viuhuvaan nuolisateeseen, oli sangen kiihtynyt oudosta osastaan. Ylimykset kokoontuivat Ekesen ympärille ja katselivat hartaalla uteliaisuudella, kuinka hän piirteli sangen sukkelasti toisiinsa liittyviä, ohuita kirjaimia. Heidän taakseen taas kokoontuivat ratsumiehet, ja suippokorvat ratsutkin ojentelivat uteliaina kaulaansa.

Ekeseä miellytti yleinen mielenkiinto eikä hän säästänytkään vaivojaan. Hän piirsi kauniita kiehkurakirjaimia ja maalasi isot alkukirjaimet vyössään riippuvasta erityisestä tolposta turkinpunaisiksi.

Ja pakanain neuvottelukirja kuului seuraavasti:

Ylistetty olkoon Jesus Kristus! Me Kujdumin heimoa olevat hurskaat kuninkaan rajavartijat tervehdimme täten Marosvárin pyhiä pappeja ja ylimyksiä. Mutta koska tietoomme oli tullut, että meidän päällikköämme ja herraamme, Thonuzóban poikaa Alpária pidetään kovassa vankeudessa, päätimme keskenämme, että meidän herramme pääsköön vapaaksi. Siitä syystä vaadimme teitä, oi te linnan pyhät papit ja ylimykset, ennen aamukasteen kuivumista laskemaan Alpár herra kunniallisesti ulos portista. Jos jätätte tämän tekemättä, lupaamme Jesus Kristus, Allah ja Okkán jumalien nimessä: että käsissämme olevat kuusi pyhää pappia hirtämme; item Marosvárin hävitämme emmekä jätä siihen kiveä kiven päälle; item linnassa asuvien kaikensäätyisten miesten, naisten, vanhuksien ja lasten veren vuodatamme; item Marosvárin pyhät papit ja munkit, kuin myös kirkonpalvelijat hevosten hännissä revitämme. — Annettu Csücsködin metsässä sijaitsevalla sota-asemallamme Neitsyenpäivänä. Teitä tervehtivät kaikki hurskaat rajavartijat. Tervehtikää toisianne pyhällä suutelolla. Terveiset kirjoitan minäkin, Ekese kancellarius, minun omalla kädelläni. Herran Jesuksen Kristuksen armo olkoon teidän kanssanne!

Kun Ekese oli lukenut kirjeensä petshenegeille, oli eräs ylimys tuonut esille sen katsantokannan, että nuo monet terveiset ja Jesuksen ylistykset ehkä voisi jättää pois.

— Kuinka voisi? — oli vihaisesti itsetunnossaan loukattu teini kivahtanut. — Vai oletko milloinkaan nähnyt kirjettä, joka ei näin alkaisi ja näin päättyisi?

Sillä välin Taszilló rovasti pääsi kirjeen loppuun.

— Onko totta, että pakanoilla on pappeja käsissään? — kysyi hän.

— Katso itse, Taszilló herra! — huusivat akkunan luona seisovat.

Sumu oli sillä välin haihtunut ja nyt saattoi nähdä eräälle taampana olevalle kummulle, jolla kuusi kiireesti kyhättyä hirsipuuta törrötti aamu-ilmassa. Joka puun alla seisoi yksi sidottu pappi. Kaniikit tunsivat Borzvan kirkkoherran valkeat hiukset ja Varsányin papin lihavan olennon. Muut neljä olivat Oroszlámosin kreikkalaisia munkkeja, jotka rajavartijat yöllä olivat suurella kiireellä ajaneet ylös vuoteiltaan. Vangit olivat nähtävästi jo tehneet tilin elämästään. Yksi luki pää kumarassa rukoustaan, toinen tuijotti lumivalkein kasvoin eteensä ja kolmas katsoi lähellä olevan marttyriuden toivossa hartaudesta loistavin kasvoin pilviselle taivaalle…

Mutta linnan vartijat, joista useita oli avoimessa ovessa, eivät niin erittäin hartaasti toivoneet marttyriuden seppelettä, vaan kiroillen vaativat avaamaan linnan porttia.

— Missä on tuo petshenegiläinen herra, jota he meiltä vaativat? — kysyi linnanpäällikkö päättävällä äänellä.

Useat papeista kiirehtivät näyttämään Mártonia. Sokea Becs kääntyi kaniikkia kohti.

— Sinäkö olet Thonuzóban poika? — kysyi hän.

— Minä olen, — vastasi Márton.

Linnanpäällikkö ojensi silloin kätensä otsalleen ja sanoi mahdollisimman ystävällisesti:

— Vapaa olet, herttua, ja saat mennä, minne tahdot. Ja jos sinulla olisi palvelijoita ja juhtia linnassa, saat viedä nekin mukanasi.

— Minulla ei ole täällä ketään eikä mitään, — vastasi Márton synkästi.

Taszilló rovasti kääntyi Mártonia kohti, joka jo silloin seisoi ovella.

— Tyrmästä vapauduit, Márton, mutta Herran kädestä et voi vapautua.
Ovi, josta astut ulos linnasta, vie helvettiin!

— En huoli taivaasta, jos minun täytyy jakaa se sinun kanssasi, — vastasi kaniikki. Teidän taivaassanne on vain saksalaisia ja italialaisia. Mutta helvetissä on isäni yhdessä Arpád ruhtinaan ja kaikkien unkarilaisten päällikköjen kanssa.

Sen sanottuaan hän käänsi rovastille selkänsä ja meni ulos. Mutta vielä kadullekin hän kuuli kaniikkien äänekkään itkun, jolla he surivat veljensä syntiinlankeemusta.

Kun Márton linnanpäällikön kera ehti portille, heittäytyi hänen eteensä polvilleen eräs pappispukuinen nuorukainen, joka siellä odotti.

— Päällikkö, — sanoi hän rukoilevalla äänellä, — vie minut mukanasi pusztalle!

Hän oli tuo Marót niminen pikku pappi, jota Taszilló herra oli ruoskituttanut unkarilaisen laulun takia.

— Mukanani vien, — vastasi Márton.

Linnan raudoitettu portti sulkeutui jymähtäen Mártonin jälkeen. Kaniikkia pyörrytti silmänräpäyksen ajan, ja hän nojautui muuria vastaan… Aamutuuli hiveli hänen kasvojaan… Huikaisevassa valovirrassa kylpi puszta hänen edessään… Tämä on vapautta! Ympärillään tuhat nuorta sotilasta riemuitsi, tömisti… Tämä on elämää!

Haukkasilmäiset rajavartijat tunsivat heti päällikkönsä. Korvia huumaavalla huudolla ja torventoitotuksella he tervehtivät nuorta päällikköään, mutta heidän rivinsä vihollisen lähellä olon vuoksi eivät hievahtaneetkaan.

Eräs vanha mies talutti pantterinnahkaisella satulaloimella ja höyhentöyhdöllä varustetun ratsun kaniikin eteen. Márton laski kätensä hevosen harjalle heittäytyäkseen satulaan, mutta sitte hän vähän peräytyi ja katseli tarkasti eläintä.

Sysimusta, hentopäinen, hoikka, teräsjänteinen oli ratsu. Sen silmät olivat tuliset ja viisaat kuin nuoren naisen. Ensi silmäyksellä näki, että Eten jalo veri virtasi sen suonissa.

Ja kun Thonuzóban poika katseli ratsuaan, joka sirona ja ylpeänä, vapaan pusztan vertauskuvana seisoi hänen edessään, tapahtui hänelle omituinen seikka. Silmänsä, jotka isän kuolemasta saakka eivät olleet osanneet itkeä, täyttyivät äkkiä kyynelillä, ja Márton syleili äänekkäästi nyyhkyttäen ratsunsa kaulaa.

Linnan vallilla seisoi suurin joukoin surevia pappeja. He vetäytyivät kokoon mustaksi laumaksi ja piilottaen kätensä kaapunsa hihoihin katselivat vaieten poistuvaa sotajoukkoa. He saattoivat vielä nähdä, kun ratsastajain rivit alkoivat murtua ja kun nelistävä joukko puolikuun muotoisena ympäröi nuoren päällikkönsä.

Pitkässä, venyvässä kaaressa nelistävät petshenegit toistensa rinnalla, hurjassa iloisuudessaan huudellen, satulassaan seisoen, keihästään heitellen ja siepaten sen lennosta kiinni. Ne eivät olekaan ihmisiä, vaan ratsastavia demoneita. Pauhaava aalto vyöryy pusztalla, ihmisten intohimojen jättiläisaalto, joka kuljettaa voitonriemuisena mukanaan kalpeata nuorukaista, pusztan kadonneeksi luultua ja jälleen löydettyä poikaa. Maa järkkyy heidän allaan…

Ja nuorten kaniikkien joukossa, jotka kaikki olivat unkarilaisia, ei vain yhden, ah, ei vain yhden sydäntä kalvanut kiihkeä kaipaus pusztalle. He seisoivat vallilla kuin siipirikot linnut, jotka katselevat aurinkoisessa ilmassa leijailevia tovereitaan.

V.

Omodé vaari istui ulkona Marosin rannalla ja katseli tarkkaavaisena kuninkaan satamamiesten työtä. Sellaista ihmistä, joka ei itse juuri tee työtä, ilahduttaa aina kovin, kun toinen ihminen melkein nääntyy työstä. Missä taloa rakennettiin tai laivaa korjattiin, siellä Omodé vetelehti tuntikausia hoputtaen miehiä ja jakaen heille hyödyllisiä neuvoja.

Satamamiehet laskivat juuri jotenkin suurta venettä vesille. Vene sullottiin täyteen naisten telttoja, mattoja, ruokakoreja, viiniastioita ja pitkävartisia keihäitä.

Eräs satamaystävä sanoi Omodélle, että ispaanin leskirouva hankkiutuu matkalle. Kun rajavartijat olivat nousseet kapinaan, ei rouva Csanád enää tuntenut itseään turvalliseksi palatsissaan, vaan tahtoi mennä tyttärineen Székesfehérváriin odottaakseen kuninkaan hovissa pakanamyrskyn ohimenoa. Omodé sai satamamieheltä tietää naisten matkasuunnitelman yksityiskohdat: he kulkevat laivalla Bödin satamaan asti, sieltä taas Csongrádin linnanispaanin suojeluksen alaisina jatkavat ratsain matkaansa kohti Fehérvária.

Diterik herra, uusi saksalainen ispaani liittyi myös naisten matkaan. Saksalainen oli jo tullut huomaamaan, ettei hänellä ollut mitään tekemistä Csanádvárissa. Kuningas voi tehdä hänet ispaaniksi, mutta ei voinut antaa hänelle ispaanin valtaa. Sokea Becskään ei hänestä suuria välittänyt, linnan tuittupäiset vartijat taas aina riitelivät hänen kanssaan ja ivailivat häntä. Csanád vainajan karitsoista oli sangen hullunkurista, että heitä tahtoo komentaa sellainen mies, joka ei edes ymmärrä heidän puhettaan.

Keskipäivän rinnassa rouva Csanádin asestetut palvelijat kantoivat rautavöisiä arkkuja laivaan. Omodé tuli silloin sangen levottomaksi.

— Viedään Csanádin aarteita!

Suurestikaan vaivaamatta aivojaan, äkkiä kuin jonkun korkeamman voiman kuiskauksesta valmistui hänen päässään rohkea seikkailusuunnitelma: Viisikymmentä päättäväistä petshenegiä kulkee salaa Marosin yli, pääsee ratsuja vaihtamalla laivan edelle ja vastapäätä Gyümölcsénymetsää valtaa nahkasäkeillä uiskennellen Tiszan. Jolleivät anasta laivaa naisineen, kultineen, eivät ole oikeita petshenegejä.

Hurskaat benediktiniläis-isät odottivat sinä päivänä turhaan Omodéta päivälliselle; siihen aikaan vanha katuja jo tallusti syömättä ja juomatta kohti petshenegipusztaa. Hän ei muuten mielellään käynyt jalkaisin, mutta tällä kertaa hän väsähtämättömällä innolla nosteli ruojujaan.

Harangodin korkeassa kaislikossa näki Omodé ratsastavan nuorukaisen; nuorukainen tuli hiljaa ajaen häntä vastaan. Istumisesta tunsi hänet petshenegiksi. Ukko luihkasi, mutta ratsastaja katosi äkkiä kaislikkoon, kuin maa olisi hänet niellyt. Omodé tunkeutui silloin myöskin kaislikkoon ja varovasti hiipien eteenpäin löysi pian nuorukaisen. Petshenegi kyyristeli pienessä kuopassa ja hevonen makasi hänen vieressään liikkumatta, kaula pitkällä; jollei se toisinaan olisi hännällään huiskinut kärpäsiä, olisi sitä luullut kuolleeksi.

— Näen sinut, vekkuli, näen! — huusi Omodé.

Nuorukainen hypähti jaloilleen ja naurahti hämillään.

— Sinäkö se olet, Kocsobur vaari? Sinuapa juuri haenkin!

— Minuako?

Nuorukainen istahti silloin Omodén suureksi ihmeeksi nurmelle ja veti nopeasti saappaat jalastaan. Kummastakin putosi kaksi välkkyvää rahaa.

— Nämä lähettää Alpár päällikkö sinulle, Kocsobur vaari.

Kun Omodé tuli vakuutetuksi, että kaikki neljä rahaa olivat kultaisia byzantineja, huudahti hän iloissaan, ja huutonsa kajahti kaislikon läpi kuin vanhan oriin hirnunta.

— Ylistetty olkoon Herran nimi! — huusi Omodé. — Kas, siinä nähdään, mikä ero on petshenegiläisen päällikön ja somogyilaisen sikopaimenen pojan välillä.

(Somogyilaisella sikopaimenen pojalla hän tarkoitti Ekeseä, tuota tunnotonta velallistaan, joka ei kahdenkaan vuoden kuluttua tahtonut maksaa velkaansa.)

Kun nuorukainen sai tietää, että ukko pyrki kohti leiriä, tarjosi hän vieraanvaraisesti hänelle hevosensa takapuolta, eikä Omodé kauan siekaillutkaan, vaan kapusi hänen taakseen ratsulle.

— Mikä on nimesi? — kysyi ystävällisesti ukko.

— Etkö siis tiedä? Kuitenkin olemme vanhoja hyviä tuttavia.

— En koskaan ennen ole nähnyt poskiasi, poikani!

— Eikö mitä! Olenhan minä se paimen, jonka suvaitsit lyödä alas hevosen seljästä silloin kuin Alpár herran kera lähetystönä tulitte ylimysrouvan luo.

— Vaikka pääni olisi kirjelaatikko, en silloinkaan voisi muistaa kaikkia niitä, jotka eläissäni jo olen satulasta pudottanut, — kerskaili Omodé.

— Mutta jos olisimme käyneet nyrkkisille, et olisi niin helposti minusta suoriutunut, sanoi nuorukainen.

— Enkö? Nuorempana huvittelin bulgarialaisessa vuoristossa siten, että nyrkilläni kaasin karhuja.

— Bulgarialainen karhu ei liene petshenegin veroinen, — vastasi nuorukainen.

— Halkee petsheneginkin kallo, jos hyvään paikkaan osaa mies.

— Sopiiko koettaa?

— Mielelläni koetan.

He astuivat alas seljästä ja asettuivat toisiaan vastaan. Ratsu katseli ihmetellen ja mielenkiinnolla heitä. Omodé ei juuri voinut käyttää lävistettyä oikeata kättään, mutta hän luotti kuitenkin itseensä, koska lapsesta saakka oli vasuri.

— Voimme alkaa, poikani, — sanoi hän.

Sen sanottuaan hän iski petshenegiä nenälle, jotta tämän silmissä leimahti punainen, sininen ja viheriä liekki.

— Ei ollut huonosti, — puhui nuorukainen.

Silloin osasi hän Omodéta leukaperiin, ja ukko sylki paikalla yhden syömähampaan suustaan.

— Paikalle sattui, — puhui Omodé.

Hyvän aikaa he mukiloivat toisiaan lausuen hyväksyviä sanoja jokaisesta osuvasta iskusta. Kummankin nenästä vuosi jo verta. Vihdoin petshenegi sai sellaisen iskun mahan tienoille, että kellahti seljälleen nurmelle.

Kun hän taas kompuroi pystyyn, sanoi hän vilpittömän kunnioittavalla äänellä:

— Näen, pyhä isäni, että kykenet tähänkin!

Sitte he istuivat taas ratsaille ja jatkoivat hyvässä sovussa matkaansa, rakentavalla ja opettavalla keskustelulla lyhentäen matkaa.

— En vieläkään tiedä, mikä on nimesi, poikani, — puhui vanhus.

— Bozdurgán on nimeni.

— Bozdurgán on kaunis nimi, mutta ei hyvä nimi,

— Miksi ei hyvä?

— Koska se on pakanallisella tulella annettu sinulle eikä vihityllä vedellä.

— Kuitenkin minut on kerran kastettukin, kun päällikkö vainaja ajoi tuhannen meitä Marosin veteen. Jonkun sangen korean nimen he silloin antoivat minulle, mutta olon sen todella jo unohtanut, sillä siitä on pitkä aika kulunut.

— Siinä olet tehnyt huonosti, poikani! Sillä tiedä, että tuomiopäivänä Jesus Kristus on seisova paratiisin portilla ja huutava järjestyksessä kristittyjä nimeltä. Mutta se, joka ei heti hyppää esiin, kun hänen nimensä huudetaan, saa mennä gehennaan. Mutta kuinka sinä nyt voit hypätä esiin, kun et edes tiedä, mikä on nimesi?

Bozdurgán mietiskeli ison aikaa. Sitten hän sanoi:

— Onko totta, että Kristus on oikeampi kuin vanha jumala?

— Kun minä niin sanon, voit uskoa! — sanoi Omodé syvän vakaumuksen äänellä.

— Mistä sinä tiedät sen?

— Olen sen kokenut ja kerron sinulle, että sinäkin siitä viisastuisit. Soturiaikanani, kun uskoni vielä oli heikko, rupesi hevoseni kerran ontumaan. Hyvä on! sanoin, nyt siis saan tietää, kumpi on oikea jumala. Menin ensin erään loitsuvaimon luo, jotta tämä vanhan tavan mukaan lukisi kipusanat ja parantaisi ratsuni. Hän lukikin ja minä maksoin hänelle majavan nahan, totta kyllä, vain kesänahan. Mutta tosiaankaan ei vanha jumala parantanut hevostani. Silloin menin sitte vanhan erakon luo, joka asui Keveä vastapäätä metsässä. Ensin hän ei tahtonut lukea rukousta hevoseni puolesta, mutta kun häntä vähän kovistin, luki hän kuitenkin. Ja hänen rukouksensa kuului näin: »Kun herramme Kristus meni aasin seljässä Jerusalemiin, rupesi hänen aasinsa ontumaan. Sen näki Neitsyt Maaria. Hän lausui silloin nämä sanat: Poikani Jesus Kristus, ratsusi ontuu. Kristus kuuli hänen sanansa ja lausui: Minun rakas vanhempani, äitini! Se ontuu, koska sen jalka niukahti. — Minun rakas poikani Jesus Kristus, käsken sinun pyhällä maineellasi ja sinun tahdollasi, että sinun ratsusi paranisi.» Näin rukoili ukko, ja toisena päivänä oli hevoseni jalka terve. Hirtettäköön minut metsänlaitaan, jollei näin tapahtunut! Päätä nyt itse, Bozdurgán, kumpi jumala on oikea jumala.

Sellaista hyödyllistä ja virkistävää puhelua ylläpitäen he saapuivat suurkedolle, josta jo näkivät petshenegimetsään asti. Kedolla muuan ratsumies tuli heitä vastaan.

— Kas, sieltä tulee Ekese, laulaja! — huusi Bozdurgán.

— Mistä lienee varastanut ratsun? — ihmetteli Omodé. Laulaja tunsi heidät ja ohjasi hevosensa heitä kohden. Hämmästyksekseen Omodé pani merkille, kuinka Jumala oli hänen velallistaan vienyt eteenpäin. Hän istui kauniin, kiiltävän ratsun seljässä, jalassaan oli uudet saappaat, hartioillaan rasvattu nahkavaippa, jollaista ratsumiehet siihen aikaan käyttivät sadetta vastaan. Satulareppunsakin hän oli hyvin täyttänyt, ja satulannupin vieressä kelletti paksumahainen leili.

Pomojen tapaan laski Ekese kätensä lanteille ja mittaili ylpeästi
Omodéta.

— Hei sinä, — sanoi hän sitte, — hyvä, että tapasin sinut täällä!
Tunnetko tietä Csongorádiin päin? Voiko nykyään kahlata poikki
Körtvélyesin järven?

— Voi, kohti suurta tammea. Mutta mitä sinä teet Csongorádissa?

— Csongorádin ispaanille on syntynyt poika, ja minä tulen sen ristikummiksi, — sanoi Ekese. Sitte kannusti hän hevostaan ja hyvästiä heittämättä nelisti tiehensä.

Entä koska annat rahani? — huusi Omodé hänen jälkeensä.

Mutta Ekese oli jo kaukana silloin.

— Hävytön valhe! — ärjäisi Omodé. — Hänkö tulisi Csongorádin ispaanin kummiksi? Onko edes sellaista nylkyriä Csongorádissa, joka ottaisi kummiksi tuon laulajalurjuksen? Jos rakastat minua, Bozdurgán, anna tänne hevosesi rientääkseni hänen jälkeensä! Pyhän Benedekin nimessä sanon, talvikintaat laitan itselleni hänen nahastaan.

Bozdurgán oli hyvä poika, mutta hän oli petshenegi. Ja petshenegi antaa mieluummin lainaksi vaimonsa kuin hevosensa.

Kun he saapuivat metsään, valtasi Omodén suuri tyytymättömyys. Hän huomasi jo selvästi, että matkansa oli turha. Petshenegit eivät tarvinneet hänen tietojaan; koirankorvat olivat jo vainunneet, että rouva Csanád vei Tiszalle ispaanin aarteet. Siitäkin oli ukko varma, ettei Ekese rientänyt Csongorádiin, vaan Bödin satamaan. Petshenegit lähettivät hänet vakoilemaan.

VI.

Seruzád rouva pukeutui teltassa. Teltta oli täynnä palvelijattaria. Rozvita, vaalea lombardialaistyttö suori hopeakammalla rouvan hiuksia, jotka paksuissa, mustissa suortuvissa taipuivat tytön valkoisessa kädessä. Muuan unkarilainen orjavaimo oli polvillaan maassa ja piti Seruzádin edessä pyöreää teräskuvastinta. Pieni petshenegiläinen palvelustyttö makasi vatsallaan matolla ja maalasi pieniä punaisia puolikuita ylimysrouvan varpaiden kynsiin. Vaatteita hoitava tyttö piti sillävälin jo valmiina kullankeltaista silkkipukua, jonka ylimysrouva aikoi ottaa ylleen.

Seruzádin pukeutuminen oli muulloin palvelijattarien kova taitavuuden koetus; ylimysnainen oli kiivasluontoinen ja mitättömästä asiasta rankaisi säälimättömästi tyttöjään. Tyttöjen rouva — ankarannäköinen vanha ämmä — seisoi nytkin ruoska kädessä teltan perällä. Mutta tänään oli beke-rouva huomattavan hyvällä tuulella. Tosin ei hän paljon puhellut, mutta kuunteli Rozvitaa hiljaisesti hymyillen, ja hänen hymynsä kuvastui kaikkien palvelijattarien kasvoilla kuin auringonvalo pusztan lammikossa.

Kun vallasrouva oli hyvällä tuulella, oli hänen tapana sanoa vaalealle tytölle: Puhu, Rozvita! Ja Rozvita alkoi silloin hyristä kuin ampiainen; hän kertoi miellyttäviä, sukkelia ja värikkäitä juttuja; hänen äänensä oli pehmeä kuin viulun kielen värähdys. Mutta siitä huolimatta ei tyttö ollut typerä. Hän tiesi aina, millä voisi kutittaa Seruzádin korvia.

Nyt hän puhui Alpár päälliköstä.

— Solakka kuin koivu, vahva kuin tammi on meidän nuori, kaunis päällikkömme. Hänen silmänsä ovat surulliset, suunsa vaitelias, kasvonsa kalpeat. — Alpár, ah, Alpár.

Seruzád keskeytti Rozvitan.

— Toinen puoli hänen päästään on harmaantunut. Oletko nähnyt?

— Pitkinä talvi-iltoina harmaantuvat miehen hiukset, jollei naisen käsi niitä silitä…

— Olet hupsu, Rozvita! Minkälaista pukua käyttää päällikkö?

— Hänellä on näädännahkainen nuttu, rautapanssari, haukansiipi hatussa, — visersi tyttö.

Tällä hetkellä kuului voimakasta hevosenhirnuntaa teltan edustalta.
Hirnunnan kuullessaan kaikki palvelijattaret purskahtivat nauruun.

— Miksi nauroitte? — kysyi Seruzád.

— Luvallasi sanoen, vallasrouva, — vastasi Rozvita, — on nauramisen aihetta, kun karhu hirnuu. Sillä se, jonka äänen kuulit, vallasrouvani, ei ole rehellinen hevonen, vaan sama saapasvarsikurkkuinen pappi, jonka Alpár päällikkö kerran toi leiriimme.

Tytöillä oli hyvät korvat. Todellakin Omodé hirnui juuri. Ukko näki joukon naisia kaivolla ja tervehti heitä äänekkäällä pilallaan.

— Kutsukaa sisään saapasvarsikurkkuinen, — sanoi Seruzád, — ja antakaa hänelle kannu keitettyä viiniä. Saanpa nähdä, kuka teistä kykenee karhua tanssittamaan.

Aina leikinhaluisia tyttöjä miellytti nähtävästi suuresti rouvansa käsky.

Omodé astui sisään telttaan ja kohteliaasti toivotti heille pax vobiscum'ia. Kun hän näki nuo monet hyvätuuliset naiset, ymmärsi hän heti, mistä nuorasta tässä on vedettävä. Viekkaalla nöyryydellä hän kyyristyi oven viereen.

— Puhu hänelle, Jaksa, — kehotti Seruzád vaatevartijaa.

— Pyhä mies, vallasrouva haluaa ottaa sinut palvelukseensa.

— Hyvä herra on minun nykyinen herrani, — vastasi Omodé, — eikä vielä ole aikani täytetty hänen luonaan.

— Onko herrasi hyvä?

— Palvelijalle on paras herra se, jota vähän näkee. Minä en vielä koskaan ole nähnyt herraani, sillä hän on Pyhä Benedek.

— Paljonko herrasi maksaa palkkaa? — kysyi Rozvita.

— Hän maksaa viikottain kahdella paastopäivällä ja kahdella ruoskimisella, — vastasi Omodén sijasta vaatevartija.

— Meillä voisit saada vaikka kaksi kertaa niin paljon palkkaa, pyhä mies.

Omodé pudisti päätään.

— En halua sellaiseen paikkaan, jossa tamma heittää lasson oriin kaulaan.

Nyt puuttui Seruzád puheeseen.

— Jos liittyisit meihin, pappi, antaisin sinulle puolisoksi jonkun palvelustytöistäni.

Pieni kynsien maalaaja kirkaisi iloisessa peljästyksessään.

— Hillitse itsesi, pieni varsa, — sanoi Omodé hänelle ylimielisesti, — ei sinua valjasteta.

— Kenet heistä valitseisit? — kysyi vallasrouva. — Tahdotko Rozvitan?

— Älä pane pahaksi sanojani, armollinen rouva, — vastasi katuja, — sinun tyttösi muoto on kovin hymyilevä, mutta meillä sanotaan: luimua hevosta ja hymyilevää naista ei pidä uskoa.

— Pyhä mies ottaa aina hevosista esimerkkejä, — sanoi Jaksa. — Hän näkyy enemmän oleskelleen hevosruuhen kuin kirjahyllyn ääressä.

— Ehkei hän olekaan pappi, vaan hevosvaras. — arveli kynsien maalaaja.

— Sellainen pappi, joka uhraa varastetun hevosen Okkán jumalalle, — lisäsi vaatevartija.

Kuinka olikaan, tämä huomautus sapetti Omodéta.

— Jos varastaisinkin hevosen, — sanoi hän vihoissaan, — en tosiaankaan uhraisi sitä sinun pirun epäjumalallesi, vaan Pentti herralleni.

— Vallasrouvani, — puhui Rozvita, — minäkin tiedän tähän sopivan hevosvertauksen: Huonoja tapoja saa vanhakin hevonen, jollei sitä pidetä kurissa.

Sekä kynsien maalaaja että Rozvita saivat sillä välin työnsä valmiiksi. Pieni tyttö veti sitte helmillä koristetut, punaiset tohvelit vallasrouvan jalkaan; Seruzád nousi sitte ylös ja laski ruskean, kauniin käsivartensa Rozvitan marmorivalkealle olalle.

— Soljet! — sanoi hän.

Lombardialaistyttö kiinnitti hänen käsivarteensa kultaiset soljet ja suuteli samalla rohkealla imartelulla rouvan käsivartta.

— Et voi sanoa, etten olisi hyvä emäntä sinulle, — lausui Seruzád Rozvitalle. — Aioin hankkia sinulle miehen, mutta sinä et kelpaa saapasvarsikurkkuisellekaan. Nyt saat mennä järven rannalle ja sanoa villihanhille: tervehdin teitä, sisareni, minäkin pysyin tyttönä!

Vallasrouva kääntyi taas Omodén puoleen:

— Mitä sanoisit Jaksasta, pappi? Naisitko hänet?

Omodé mittaili halveksivasti silmillään kauniin Jaksan solakkaa vartaloa.

— Hänkin on vain sellainen suriseva rukki! — sanoi hän sitte.

Naiset purskahtivat kaikki nauramaan, paitsi Jaksa, joka laski liukkaan kielensä valloilleen ja maalasi hänet maan tasalle. Ukko kuunteli huvikseen tytön pärinää; vaikkei Jaksa jättänyt hänelle senkään vertaa kunniaa, kuin on venettä vetävällä hevosella, tuntui se Omodésta kuitenkin ainoastaan siltä kuin selkäänsä olisi suomittu heinänkorsilla. Sillä aikaa Rozvita otti teltan seinällä riippuvan kolmikielisen kanteleen ja säesti hauskasti Jaksan suunpieksemistä.

Vihdoin Seruzád kädenliikkeellä saattoi tytöt vaikenemaan.

— Kovin vaativainen olet, pappi; huomaanpa: jos pääsi halkaistaisiin, ei milloinkaan löydettäisi mieltymystäsi. Sano nyt heti, mitä vikoja huomaat tytöissäni.

— Ei kyllä ole sopivaa, että hurskaselämäinen mies vaivaa päätään sellaisilla turhuuksilla, — vastasi Omodé, — mutta jos kerran puukko on jo kurkullani, niin mitäpä kieltäisin: todella vähän välitän tytöistäsi, vallasrouva. Älä pane pahaksesi sanojani, kun väitän, että jos nainen on hyvä, olkoon hän hyvä monessa asiassa. Sinun tyttösi ovat omiaan vain viehättämään miehen silmiä; mutta päivän vanhaa varsaa ei yksikään heistä kykenisi tuomaan kotiin laitumelta, vehnäsäkkiä taas ei yhdenkään hartiat kestäisi.

Kun Omodé huomasi, etteivät sanansa herättäneet mieltymystä Seruzádin sydämessä, jatkoi hän puheen lankaa liukaskielisellä kohteliaalla tavalla halventaen tyttöjä, jotta siten viekkaasti saisi ylistää Seruzádin uljasta kauneutta.

— Tosiaankin sanon, naiseenkin nähden on karjuva tiikeri toista kuin naukuva kissa. Mutta sittenkin on moni mies samanlainen kuin lapsi, joka on pyydystänyt perhosen eikä vaihtaisi sitä kurkeenkaan. Onpa minun Alpár herranikin sellainen.

Omodé, joka tahtoi esittää naisille vain mieltäkiinnittäviä juoruja, ei aavistanutkaan astuneensa pettävälle pohjalle.

— Minkälaisen perhosen on Alpár herra pyydystänyt? — kysyi Seruzád, jonka otsaan ilmestyi syvä, lyhyt uurre.

Telttaan tuli haudan hiljaisuus. Tytöt katsoivat kauhistuneina toisiinsa. Mutta Omodé ei vielä tuntenut tarpeeksi ylimysrouvaa, vaan jatkoi viattomasti pakinaansa:

— Konstantinopolista pyrähti tänne hänen perhosensa. Kun näin heidät yhdessä pusztalla, johtui mieleeni vanha laulu: Lammas, vuohi kultainen: pian on pesä yhteinen. — Ja tänäänkin tuli sama laulu mieleeni, kun tapasin Ekesen, jonka suurherra oli lähettänyt perhosjahtiin…

Omodé katkaisi äkkiä puheensa, katsoi Seruzádiin ja toivoi, ettei olisi ollenkaan puhunut: olisi ennemmin purrut poikki kielensä!

Vallasrouva seisoi hänen edessään, vähän kumarassa, värisevin jäntein kuin hyppyyn valmistuva pantteri. Kasvonsa olivat kauhean hurjat ja kauniit.

— Vielä sana, lausu vielä sana, — sanoi hän syvällä äänellä, — ja käteesi annan niin paljon kultarahoja kuin sinulla on hampaita!

Mutta kuinka Omodé olisi voinut puhua! Jos jokainen kaisla pusztalla olisi ollut kullasta ja jokainen lammikko täynnä timantteja ja nämä kaikki olisi hänelle tarjottu, ei hän silloinkaan olisi puhunut enempää. Nelinkontin ryömi hän ulos teltan ovesta, hiljaa ja nöyränä kuin syksyinen kärpänen.

— Rozvita! — vihlaisi Seruzád vihaisesti kuin haavoitettu haukka.

Lombardialaistyttö heittäytyi maahan ja painoi kasvonsa vallasrouvan jalkoja vasten.

— Rozvita!… Puhuiko pappi totta?

— Valehteli, vallasrouvani. Pyhän Veronikan huivin kautta vannon, että hän valehteli! Hän olisi valehtelija sittenkin, vaikka olisi syntynyt mykkänä!

— Rozvital Onko pappi hullu?

— Järjetön kerjäläinen, vallasrouva, sellainen likainen houkkio, joka kulkee luikkien pusztalla ja jota lapset heittävät kuralla.

— Rozvita! Olenko minä ruma?

— Vihassasikin olet ylhäisen kaunis kuin raivoava meri, rouvani, — sanoi lombardialaistyttö. Sitte hän lisäsi italialaisella viekkaudella: — Mutta kun hymyilet, rouva, silloin olet vastustamaton ja viehättävä kuin nuori aurinko, kun se nousee Ligurion pyhän lahden yläpuolelle.

Ja Seruzád hymyili — värisevin huulin.

VII.

Karánin laaksossa majailevat mustat petshenegit eivät tahtoneet totella naista, vaan erosivat siitä syystä kaksi vuotta takaperin kulta-armeijasta. Mutta kun kuulivat sanoman, että Thonuzóban poika istuu Begen päällikköteltassa, lähettivät he kiireesti lähettiläitä hänelle alamaisuuttaan osoittamaan. Hajallaan maassa majailevat petshenegit osoittivat taikauskoista kunnioitusta Thonuzóban nimeä kohtaan; hänen suvustaan he odottivat petshenegien vanhan vapauden uudelleen luojaa. Lähettiläät toivat verona Alpárille mustan ratsun sekä sen lisäksi metsästysaseita ja Sebesin viiniä. Kun oli sovittu toinen toisensa kanssa, vannoivat mustat petshenegit uskollisuudenvalan päällikölle, ikivanhan tavan mukaan kastaen miekkansa teurastetun koiran vereen.

Illalla päällikkö kutsui lähettiläät vieraiksi telttaansa. Kulta-armeijan ylimysten lisäksi oli siellä Seruzádkin ainoana naisvieraana. Kulta-armeijalaiset ja mustat, jotka vielä äskettäin olivat keihäänkärjellä ajaneet toisiaan takaa pusztalla, joivat nyt paljon uuden ystävyyden kunniaksi. Alpár ei juonut juuri mitään eikä puhunut paljoa. Suuripartaiset herrat tuumivat, että nuoren päällikkönsä käytös sopii hyvin hänen arvolleen, ja muistelivat, että suuri Thonuzóbakin, vaikka suosi iloisia ihmisiä, itse kuitenkin aina oli kohtuullinen ja harvapuheinen.

Aterian lopulla toi Rozvita viisi orjatyttöä telttaan. Lombardialaistyttö toi kanteleen, neljä tyttöä pienen käsirummun, yksi taas kilisevät rautapalikat.

Seruzád nousi silloin paikaltaan ja kääntyen Alpárin puoleen kumarsi sulavasti ja syvään.

— Herrani, — sanoi hän, — jollei sinulla ole mitään sitä vastaan, tanssii palvelijattaresi sinulle nyt miekkatanssin.

Petshenegiherrat vaihtoivat paljon puhuvia katseita ja seurasivat sitte jännittyneen tarkkaavaisina Seruzádin jokaista liikettä.

Miekkatanssia, rakkauden ja verenjanon kuvaannollista mysteriota tanssivat vallasnaiset vain hyvin harvoin julkisesti. Voittoisain sotien jälkeen, kun koko heimokunnan innostus oli kohonnut mielettömyyteen asti, sattui kyllä, että yksityiset naiset sillä tavoin toivat ilmi intohimoisen riemunsa, mutta se sankari, jonka edessä he tanssivat, sai pitää tätä naisen ehdottoman alistuvaisuuden todisteena.

Seruzád irroitti vyönsä, Rozvita taas laskeutui polvilleen ja veti rouvansa jalasta punaiset tohvelit.

Seruzád seisoi hymyillen ja kohotetuin päin, mutta kalpein kasvoin herrain edessä; oikeassa kädessään hänellä oli kapeateräinen, käyrä miekka, jonka kärki kosketti mattoa.

Nyt äännähtivät rummut. Kuului sellainen merkillinen, rytmillinen kumina, kuin kaukana laukkaa vien ratsujen kavioiden alla puszta jymisisi. Rautapalikkain kilinä taas muistutti kaukaa kuuluvaa miekankalinaa. Tähän soinnuttomaan sekaääneen yhtyi yksiääninen, valittava, mutta kuitenkin verta kiihottava laulu, jota Rozvita säesti kanteleellaan.

Miekka piirsi säkenöivän kaaren ja pysähtyi rouvan pään yläpuolelle, ja
Seruzád kosketti sen kärkeä vasemman käden sormella.

Seruzád liikahti. Juhlallisen, oudon arvokkaasti, pehmein, pitkin askelin hän kulki ympäri telttapalatsia. Ja terävä säilä säkenöi salamannopeissa kaarissa hänen ympärillään. Niin omituinen oli näky, kuin satumaisen nopea hopeakäärme leikkisi pantterin kanssa.

Rummut pärisivät yhä voimakkaammin ja nopeammassa tahdissa. Toisinaan Rozvita löi kädellään kannelta ja jäljitteli äänellään petshenegisoturien sotahuutoa.

Seruzád pysähtyi nyt maton keskikohdalle. Miekka kiersi viuhuen ilmassa muodostaen leveän hopealautasen rouvan pään yläpuolelle. Rouvan lanteet pysyivät liikkumatta, mutta hartiat joutuivat hitaasti aaltoavaan liikkeeseen. Hän oli kuin nuori puu, joka taistelee ankaraa myrskytuulta vastaan. Hänen kasvonsa tulivat tulipunaisiksi, silmänsä olivat puoleksi suljetut ja huulensa värisivät hampaiden ympärillä, ikäänkuin tanssi tuottaisi hänelle tuskaa.

Herrat eivät silloin enää hillinneet kuohuvaa vertaan; he taputtivat käsiään tahdissa, huudahtelivat ja juopuivat omasta hurjuudestaan.

Nyt vaikeni yhtäkkiä soitto ja melu. Seruzádin polvet taipuivat; rouva heittäytyi maahan. Miekan kahva oli Alpárin sylissä, kärki naisen povella. Seruzádin hehkuvat, janoiset silmät hakivat eläimellisellä alistuvaisuudella Alpárin katsetta. Mutta päällikkö ei katsonut häntä silmiin, vaan nyökäytti päätään.

— On kylliksi huviteltu! — sanoi hän hiljaa.

Nuoren päällikön verta poltti sama tuli kuin muidenkin petshenegien. Hänen tarvitsi vain avata sydämeensä rakennetut sulut, jotta heti pääsisivät vapaiksi kaikki nuo huimat ja runolliset taipumukset, jotka ainaisessa keväthurmauksessa pitivät kangastavien pusztain poikia. Vapaiden nuorukaisten kansakunta tunsi vain kaksi arvokasta asiaa elämässä: sotamaineen ja rakkauden. Alpárin sielu janosi kiihkeästi kumpaakin uuden elämänsä korkeimpana päämääränä. Tätä naista hän ei kuitenkaan halunnut. Hänen kaunis ruumiinsa, joka tuskallisesti vetosi häneen ja itseään tarjoten huohotti hänen edessään, johti hänen mieleensä toisen naisen, jonka ominainen, hieno sulous jo aikoja sitte oli vienyt nuoren barbarin sydämen ja järjen. Se toinen oli nyt matkalla kuninkaan leiriin. Sen, joka tahtoi häntä seurata, täytyi rynnätä halki tuli- ja verimeren. Tämä ajatus teki Zenóbian kuvan vieläkin lumoavammaksi, kiihottavammaksi, vastustamattomammaksi.

Ja samalla kuin hänen sydämensä myrskyisästi sykki, viittasi nuori päällikkö itämaalaisten itsehillitsemiskyvyllä näöltään tyynenä mustien petshenegien päämiehen luokseen.

— Kuinka monta jousimiestä voitte asettaa satulaan?

— Meitä on kolmekymmentä joukkoa, suurherrani, kussakin joukossa seitsemänkymmentä ratsua.

Teltassa vallitsi haudan hiljaisuus. Herrat katsoivat jännitetyllä tarkkaavaisuudella Alpárin kasvoja. Nuori päällikkö kääntyi silloin Hurtoba serdarin puoleen.

— Puhalla pyhään torveen, — sanoi hän mielenliikutuksesta värisevällä äänellä.

Ukko hypähti säihkyvin silmin ylös matolta.

— Keitä vastaan menemme, päällikkö?

— Vieläkö kysyt? Tonavan takana Arpádin pojat taistelevat uusi-uskolaisia vastaan…

VIII.

Pari päivää myöhemmin, varhain aamulla soi Csanádvárin hälyytyskello kutsuen linnan muureille asestetun väen. Vieläpä kaniikitkin menivät sinne ruostunut kypäri päässä, peitsi ja kirves kädessä.

Petshenegit kulkivat muutaman nuolenkantaman päässä linnan muurilta poikki Marosin. Kun Sokea Becs tuli selville heidän aikeistaan, oli hän heti varma, ettei linnaa uhkaa vaara. Kun nuo ratsastajakansakunnat lähtivät sotaan, pidättäytyivät he ankarasti kaikista tarpeettomista kahakoista. Jotenkin iso ratsujoukko seisahtui kyllä vastapäätä linnaa porttia tarkastamaan, mutta pääjoukko ei ollut näkevinäänkään marosvárilaisia, vaan kulki tulisella kiireellä virran yli. Yksityiset joukot heittäytyivät torventoitotuksen kajahtaessa nuolisuorissa riveissä virran keltaiseen veteen.

Ylimeno tapahtui sangen hyvässä järjestyksessä, mikä ei olekaan ihmeteltävää, koska sota-aikana näiden joukkojen keskuudessa pieninkin hairahdus rangaistiin kuolemalla. Muuten petshenegien sotajoukko näytti sangen suurelta. Petshenegit, samoinkuin vanhat unkarilaisetkin, kuljettivat aina mukanaan sotaan monta vararatsua ja kuormajuhtaa. Yhden jousimiehen osalle tuli kahdeksan, jopa kymmenenkin hevosta, ja vain siten he saattoivat kulkea sillä satumaisella nopeudella, joka oli heidän sotamenestyksensä pääedellytys. Nelistäessään vihollisen alueella he aina kulkivat nopeammin kuin sanoma heistä.

Linnan muureilla seisovien pappien kesken syntyi äkkiä liikettä.

— Siinä on päällikkö!

Alpár ratsasti ylimysten pikku joukon edessä, hevosenhännällä varustetun kultakeihään alla. Hän oli kyllä jotenkin kaukana linnasta, hänen musta ratsunsa näytti suuren etäisyyden takia tuskin kahta vaaksaa korkeammalta, mutta ilma oli kirkas ja papit voivat erottaa päällikön vaatteetkin. Lyhyt nahkaturkki oli heitetty hänen hartioilleen, sen alla oli hopealangoista kudottu paita. Soopelinnahkaisen lakin syrjään oli pistetty haukansiipi.

Kun päällikkö saman päivän aamuna jätti hyvästi Begen leiriin jäävän vartiojoukon, astui ylimysrouva Seruzád hänen luokseen ja solmi punaisia nauhoja hänen ratsunsa harjaan. Samalla hän siunasi hevosta hiljaisella äänellä, niin ettei kukaan muu kuin Alpár sitä kuullut.

Seruzádin siunaus kuului näin:

— Nauhoja sidon, onneatuottavia punaisia nauhoja harjaasi… Vie, hevoseni, vie mennessäsi nuori päällikköni ja palaa hänen kanssaan… Kun taisteluun menet, hevoseni, lentäköön kauhu edelläsi yökönsiivin, älköötkä kavioisi jäljissä korpit nähkö nälkää… Kultasaaliin painosta kitiskööt ympärilläsi kuormarattaat ja kahlehditut orjat kulkekoot perässäsi itkien… Ja vaikka tuhat orjaa ottaisikin isäntäsi: Seruzád pysyy hänen uskollisimpana orjanaan… Ja jos hän löytää naisen, joka on Seruzádia kauniimpi: Seruzád omin käsin repii siltä sydämen rinnasta…

Sillä välin kulki pääjoukko virran yli.

Mustien petshenegien muodostama jälkijoukko lähestyi nuolia kuljettavine hevosineen. Alpár päällikkö heitti viimeisen silmäyksen kaupungin tornia kohti ja kuluneiden vuosien muistot tulivat silloin vielä kerran hänen mieleensä. Latinaisten virsien ainainen yksitoikkoisuus, kirkon ummehtuneessa hämärässä leijaileva pyhäsavu, Vapahtajan vääntynyt, verinen ruumis, karkeat pyhimysten kuvat, joiden edessä hän yökausia tuskaisena vääntelehti, mietiskelyt, kuumeiset kaipaukset, synkät mielentilat, kuumeiset tajuttomuuden hetket, sitte saatanan kauhea irvikuva, joka aina vaani synkän munkkikopin hämärässä: kaikki nämä olivat pitkän, synkän unen kuvia, joita hän ei enää tahtonut muistella.

Tuhannen miehen äänen kaikuva huuto kuului hänen korvaansa. Mustat petshenegit tervehtivät nuorta päällikköään. Ja kun Alpár katseli kiiltäväkarvaisilla ratsuilla istuvia nuoria miehiä, joita hurmasi heidän kiivaasti sykkivä verensä, kannusti hänkin hevostaan ja kiiti kotkana pitkin tasankoa.

Vielä ei ollut häipynyt jälkijoukon jäljessä kiirivä tomupilvi, kun yksinäinen ratsastaja ilmestyi linnan muurin alle. Se oli Omodé.

Kun petshenegit lähestyivät kaupunkia, juoksi ukko ulos kaupungista luostarin laitumelle viedäkseen varmaan talteen niityllä syövän ratsunsa. Onnekseen hän löysikin Belzebubin. Nyt olisi hän voinut viedä sen kaupunkiin, mutta ei vienyt. Hän ratsasti pienessä ympyrässä katsellen milloin kaupungin porttia, milloin poistuvia pakanoita.

Fülöp apotti, joka benediktiniläistensä kanssa seisoi linnan muurilla, tunsi katujan.

— Poikani, Omodé, — huusi hyvä apotti, — tule pian linnaan! Jos ehkä sentakia ajaisit siellä ulkona, että haluat marttyriuden seppelettä, niin hillitse pyhää intoasi, sillä minä sanon sinulle: sinun aikasi ei ole vielä tullut?

— En voi tulla nyt linnaan, — vastasi Omodé, — sillä minulla on asiaa Marosin tuolle puolelle. Siellä muuan mies on minulle velkaa kaksitoista denaria.

— Voi, poikani Omodé, — huusi Fülöp herra, — älä seuraa Judaksen esimerkkiä, joka rahasta myi Jesuksen!

Ukko pani kovin pahakseen Judakseen vertaamisen. Loukkaantuneella äänellä hän huusi:

— Uskon, etten aivan ilman kunniaa ole jo kilvoitellut saatanaa vastaan, ja jos kuitenkin kerran vähän horjahdan, niin ei sentähden heti tarvitse minua korpiksi kuvata!

Näin hän huusi ja löi ohjasten perillä Belzebubia niskaan. Belzebub hirnahti riemusta ja nelisti herroineen sinne, minne omakin halu veti: petshenegiratsujen jälkeen.

NELJÄS KIRJA

I.

Äiti Tuulen vanhin poika, Puhuri kuningas heräsi sinisessä silkkiteltassaan, joka oli pystytetty Sinivuoren huipulle, ja katsoi ulos laumaansa. Todellakin, nuo korpinselkäiset, kultavatsaiset pilvikäärmeet kuljeskelivat hajallaan ilmassa. Muutamat majailivat Gyümölcsény-metsán yläpuolella, toinen lauma taas oli laitumella Botvan suon puolessa. Puhuri herra istahti silloin ratsulleen, heilutti ajoruoskaansa ja vihaisesti kirkuen alkoi koota kelvotonta laumaansa. Kun hän laukkasi Zalánin entisen valtakunnan, Ondin maan yli, nelisti alhaalla hulmuavaharjainen hevoslauma kilpaa hänen kanssaan. Mutta Tonavan takana tervehti unkarilaisten pyhä metsä, Bakony, ilman kuningasta pilviin kaikuvalla, pelottavan voimakkaalla riemuhymnillä. Jokainen puu soitti kuin jättiläiskanteleen kieli.

* * * * *

Bakonyin suurella vainiolla, Veszprémin laaksossa kohoaa naisluostari, jonka István kuningas rakennutti kreikkalaisia nunnia varten.

Monikattoisen, synkän rakennuksen edustalla olevalle aukeamalle on asettunut suuri joukko ihmisiä. Joukko uusi-uskolaisia, jotka piileksivät kapinoivia vanha-uskolaisia. He eivät näytä ihmisiltä, vaan paremmin rääsyihin pukeutuneilta aaveilta.

Kurjuus mursi heidän voimansa, ainainen kauhu väänsi heidän kasvonsa. Heidän joukossaan on vapisevia, kumaraan painuneita vanhuksia. Luurangoiksi laihtuneita, tylsäkatseisia nuorukaisia. Naisten irvikuvia, jotka likistävät laihaa rintaansa vastaan rääsyisiä kapaloita. Koko joukko on kalpea ja eloton kuin kuiva lehtikasa, jonka raivoava tuulispää on lakaissut kokoon etäisessä metsänkolkassa.

Muuten on tuskin ainoatakaan unkarilaista heidän joukossaan. Heidän pellavainen tai punainen tukkansa, paksu nenänsä ja huokoinen hipiänsä osoittaa, että he ovat muukalaisia siirtolaisia. Kaupunkien porvareita, käsityöläisiä, pappien palvelijoita ja kymmenysten kokoojia. Jo viikkoja he ovat eläneet ahdistetun petolauman kurjaa elämää. Kokonaisen kansakunnan raivoava viha ahdistaa heitä. Metsien ja soiden läpi he ovat karanneet päästäkseen kirotun maan rajan yli, mutta aina he ovat tavanneet uusia metsiä ja soita edessään. Unestaan herättää heidät hirveiden ahdistajien hujrá-huuto. Muutamia heistä ahdistajat saavat kiinni ja repivät kappaleiksi, muut juoksevat eri suuntiin ja harhailevat yksikseen metsässä, kunnes tapaavat uuden pakolaisjoukon. Nyt joutuivat he tänne. Liikkumattomina kuin kadotetut sielut tulevaisen maailman porstuassa he istuvat yhdessä ryhmässä ja katselevat hämärtyvää taivasta. Ylhäällä veripunaisella taivaanlaella kerääntyy sysimustia pilviä yhteen. Ikäänkuin demoniset ratsastajat nelistäisivät liehuvaharjaisilla hevosilla…

Karkulaiset odottivat iltaista leivän jakoa. Heidän tylsän uneliaisuutensa karkoittivat äkkiä kauhistavat äänet: hevosten kavionkapse ja aseenkalina… Pian he kuitenkin rauhoittuivat, kun huomasivat saksalaisten soturien saapuvan luostarin eteen.

Ratsastajia lienee ollut satakunta. Heidän joukossaan oli kaksikymmentä kokonaan rautaan puettua miestä, ulkomailta tänne kulkeutuneita senlaatuisia herrasseikkailijoita, jotka itseään nimittivät ritareiksi. He ajoivat partakuonoisilla, raskailla sotaratsuilla. Eivät ainoastaan miehet, vaan hevosetkin olivat haarniskaan puetut. Ritareita seurasivat aseenkantajat ja jousipalvelijat. Muutamat ratsupalvelijoista kantoivat verisiä pakanain päitä keihäidensä kärjessä.

Osaston päällikkö oli tuimakatseinen, leveäharteinen jäntterä saksalainen, jolla oli kultaketjut kaulassa ja joka nähtävästi nautti suurta kunnioitusta toveriensa puolelta. Hänen nimensä oli Kunrát ja hän oli István kuninkaan suosituimman saksalaisen, kuuluisan ja mainion kreivi Wencelinin poika. Kunrát herran vasemmalla puolella ja vähän taaempana ratsasti pitkä, kaunis mies: Diterik herra, saksalainen ispaani.

Herrat laskeutuivat satulasta luostarin edustalla ja astuivat sitte kolisevin askelin kaarikattoiseen käytävään.

— Ruokaa pyhän ristin sotureille, viiniä kauniiden naisten suojelijoille! — huusi Kunrát herra.

Mieshenkilö ei muulloin saanut astua naisluostarin kynnyksen yli, mutta ainaisen kauhistuksen päivinä abbedissa hellitti paljon ankaruudestaan ja otti kohteliaalla vieraanvaraisuudella vastaan ritarit aina, kun ne tänne joutuivat. Komáromin luona leiriytyvä Péter kuningas lähetti taajaan sellaisia joukkoja Bakonyiin pitämään silmällä luostareita.

Kaksi mustapukuista naista otti ritarit vastaan. Toinen oli päänunna, toinen Csanádin leski. Kun Péter kuningas jätti Székesfehérvárin pystyttääkseen leirin Komáromin edustalle, ei rouva Csanád tuntenut itseään enää turvalliseksi kuninkaan kaupungissa, jonka asukkaat kallistuivat vahvasti Arpádien puolelle.

Suurrouva haki siis turvaa heimolaistensa, kreikkalaisten nunnien luota.

— Tervehdin teitä, hurskaat ritarit! — puhui abbedissa.— Mitä uutta
Tonavalta?

— Tonavalla on kaikki rauhallista, — vastasi Kunrát herra, — ja niin kauan kuin pyhän Yrjön palvelijat eivät laske miekkaa kädestään, eivät kaljupäiset pakanat uitakaan hevosiaan Tonavan yli.

— Pyhä Yrjö vahvistakoon kätenne, — sanoi päänunna.

Nyt puuttui puheeseen Diterik herra, rouva Csanádin puoleen kääntyen.

— Ja missä on tyttäresi, hurskas Zenóbia? Toin hänelle ritarilahjan
Tonavalta.

Ispaaninrouvan sijasta vastasi päänunna.

— Zenóbia on kuollut! — sanoi hän kuivasti.

— Kuollut?

— Niin, miehiin nähden.

— Hän rupesi nunnaksi?

Päänunna nyökkäsi päällään.

— Hänen äitinsä suositti häntä Pyhälle Neitsyelle, ja Pyhä Neitsyt kuuli Zenóbian valan.

— Me elämme niin vaikeita aikoja, — lisäsi rouva Csanád, — että ylhäisten ihmisten tulee yhdistää rukouksensa kansan kanssa, jotta siten kentiesi voisimme poistaa Herran vihan.

Diterik herran kasvot synkistyivät. Häntä ei miellyttänyt kuulemansa. Kun hän matkusti yhdessä naisten kanssa Marosvárista Székesfehérváriin, miellytti Zenóbia häntä suuresti ylhäisen käytöksensä takia, ja sen jälkeenkin hän oli usein ajatellut tyttöä.

— Minkälaisen lahjan toit Tonavalta? — kysyi päänunna, joka kaiken jumalisen olemuksensa ohella oli sangen utelias nainen.

— Saimme kaislikossa kiinni kuusi petshenegiläistä vakoojaa, ja niiden kaljut päät toin mukanani.

Abbedissa hymyili.

— Pyhä neitsyt antoi aseillenne menestystä!

Mutta Csanádin leski peljästyi petsheneginimen kuullessaan.

— Olisit ennemmin tuonut lohikäärmeen hampaan kuin petshenegin pään, — huusi hän. — Tunnen petshenegit ja olen varma, että saatoit meidät siten suureen vaaraan.

Kunrát herra naurahti äänekkäästi.

— Suurrouva, — sanoi hän, — sinä et paljon luota pyhän Yrjön palvelijain urhoollisuuteen, jos luulet, että pakanat joskuskaan voisivat tulla Tonavan yli. Pakanat, jotka nutistimme, olivat muuten Marosin sotajoukoista ja ne hävittävät nykyään Tiszan seutuja. Jolleivät he lentävällä rasvalla voitele ratsujaan, menee heiltä ainakin kolme päivää, ennenkuin ehtivät Tonavalle.

Tässä silmänräpäyksessä puhui outo ääni, joka herätti holviseinien kaiun:

— Marosin sotajoukko on jo kaksi päivää takaperin kulkenut Tonavan yli ja tänä aamuna polttanut Pannonhalman linnan.

Syvä hiljaisuus seurasi näitä sanoja. Eräs kauhean ruma mies polvistui ovella. Hänet oli äsken tukasta taluttaen tuonut sisään muuan saksalainen keihäsmies.

— Mistä olet saanut kynsiisi tämän metsähiiden? — kysyi Kunrát herra.

— Suurherrani, — sanoi vanki, suudellen kiveä, jolla polvistui, — jos haluat tietää, kuka olen, sanon itse. Suosiollisella luvallasi pyydän sanoa: minä en ole metsähiisi, vaan harras kristitty ja nimeni on Viulu-Ekese. Jos marosvárilainen suurrouva ei pitäisi arvolleen sopimattomana muistaa köyhää palvelijaansa, silloin hän voisi sanoa, että puhun totta. Ja niin voisi sanoa kristittyjen ritarien helmikin, jumalaa pelkäävä ja sodassa hirmuinen Diterik herra…

— Ei tämä miesraukka ole meille tuntematon, — puhui rouva Csanád. — Csongorádin luona hän kapinoivia pakanoita paeten liittyi meidän seuraamme ja Székesfehérváriin saakka huvitti meitä monenkaltaisella taitavuudellaan.

— Tuletko sinä Pannonhalmasta? — kysyi Kunrát herra.

— Tulen, suurherra. Tänä aamuna vielä olivat luostarin pyhät isät minun herrojani, mutta nyt ei Pannonhalmassa ole enää luostaria eikä pappia ja minä tulin isännättömäksi palvelijaksi. Minä olen ainoa ihminen, joka Pyhän Benedekin merkillisestä armosta pääsin hengissä linnasta. Henki kurkussa kiiruhdin tänne. Kun näin palvelijasi, juoksin heitä pakoon, koska sokeassa pelossani luulin heidänkin olevan jumalattomia pakanoita…

— Irvikuva, — sanoi Kunrát herra, — raahaan sinut hevosen hännässä Pannonhalman luo, ja jos linna on pystyssä, vedätän hohtimilla valehtelevan kielesi suusta.

— Elämäni on kädessäsi, — vastasi Ekese.

— Kuinka voit sanoa, että pakanat ovat kulkeneet Tonavan yli, kun tänä aamuna sain tietää heidän olevan vasta Tiszan varrella?

— Suurherrani, — sanoi Ekese, — nopeasti ratsastaa petshenegi!
Nopeammin kuin maineensa!

— Ja kuinka he olisivat yhtenä päivänä voineet valloittaa urhoollisten benediktiniläisten lujan linnan?

— He eivät, sitä väkirynnäköllä valloittaneet, vaan petoksella. Kuulin heidän keskustelunsa, kun he pitivät voittojuomingeita savuavilla raunioilla, ja tiedän, että pirullinen juoni oli syntynyt erään Omodé nimisen papin päässä, joka pappi pakanain seurassa kiertelee maata. Jumalasta luopunut Omodé puki papin pukuun noin viisikymmentä pakanaa, — vaatteita heillä oli runsaasti, sillä ovathan he Marosista Bakonyiin asti ryöstäneet jokaisen kirkon, — sitte he inhottavalla mylvinällä matkien hurskaiden pyhiinvaeltajien laulua marssivat linnaan. Urheat benediktiniläiset avasivat portin mielellään, koska luulivat niiden olevan pakenevia veljiään… Silloin sitte syntyi kauhea kahakka… Valepapit valtasivat portin ja satimeen joutuneiden susien tavoin riehuivat, kunnes toverinsa tulivat avuksi piilopaikoistaan… Niin tapahtui Pannonhalman hävitys. Omodé lurjus sai kahakassa kelpo iskun päähänsä eräältä hurskaalta taistelijalta, mutta kemuissa hän taas jo hurjalla ilolla tanssi kuolintanssia. Mutta olen vakuutettu, että hän helvetissä on kiehuva eri kattilassa…

Kunrát herra oli mies, joka ei tällaisen kauhean sanomankaan kuultuaan menettänyt malttiaan.

— Hei, on siis yhtä luostaria vähemmän maailmassa, — sanoi hän. — Mutta pakanat saavat sen kalliisti maksaa. Péter herramme on leiriytynyt tuskin puolen päivämatkan päässä heistä vahvoine sotajoukkoineen ja on varmaankin jo iskenyt heidän niskaansa.

Ekese katsoi ihmeissään saksalaista.

— Kuinka, suurherra, etkö siis tiedä, mitä on tapahtunut kuninkaan sotajoukoille? Kuninkaalla ei enää ole sotajoukkoja.

Kunrát herran sydämen täytti sappi tämän sanoman kuullessaan. Hän kirosi kauheasti ja heitti sitte Ekeseä kädessään olevalla suurimahaisella maljalla. Ekese väisti taitavasti ja pakeni päänunnan vaatteiden taakse.

Abbedissa kohotti torjuvasti molemmat kätensä ja lausui vihaisella arvokkaisuudella kiukustuneelle saksalaiselle:

— Kirkon kirous kohdatkoon uhkarohkeata, joka vereen tahraa Pyhän
Neitsyen talon!

— Oi minua onnetonta, — valitti Ekese, — miksen ennemmin menettänyt henkeäni petshenegi-taistelussa! Jos uskottomien käden kautta olisin kaatunut, loistaisi marttyriuden seppele pääni päällä, mutta jos minun nyt näin ilman rippiä ja viimeistä voitelua täytyy kuolla kristityn miehen käden kautta, lankee osakseni kiirastuli.

— Rauhoitu, hurskas palvelijani, — puhui abbedissa, — ja kerro ilman pelkoa, mitä tiedät kuninkaan sotajoukkojen kohtalosta.

Ekese polvistui silloin ja suuteli päänunnan hameenlievettä.

— Anna minun polvistua edessäsi, ylimysrouva, sillä sinä olet samanlainen kuin arkkienkelit, jotka loistavin kasvoin käyvät paratiisin puutarhassa ja säälivät kurjaa syntistä. Ja usko, pyhä rouva, tahtoisin mieluummin, että nuo jumalattomat pakanat, jotka vuosia takaperin leikkasivat poikki korvani, ennemmin olisivat vieneet kieleni, jotta en nyt voisi saattaa sydäntäsi surulliseksi.

Abbedissaa miellytti Ekesen sorea puhetapa; hyväntahtoisesti hän lausui hänelle:

— Jos todellakin pyhän uskomme palveluksessa menetit molemmat korvasi, silloin voit osittain tunnustaa itsesi autuaaksi, sillä vaikkapa et koko ruumiissasi, niin ainakin muutamissa jäsenissäsi olet kärsinyt marttyriuden, ja tämä seikka todennäköisesti on lyhentävä monta vuotta sinun kiirastulessa oloaikaasi. Mutta nyt kerro, mitä Komáromista kuuluu.

— Pannonhalman pyhät isät tiesivät jo kaksi päivää takaperin, — puhui Ekese, — että kuninkaan väki oli suureksi osaksi liittynyt kapinallisiin. He sanoivat, että saatanan sotapäällikkö, tuo bellusilainen Vata, oli lähettänyt sananviejiä Komáromiin. Kolme rohkeata pakanaa ratsasti yöllä keskelle kuninkaan leiriä ja siellä vanhan tavan mukaan jyrisevällä äänellä julisti asiansa. Vanhan Jumalan, Endre ja Levente herttuain nimessä on säädetty, että on tapettava piispat, papit, munkit ja muukalaiset kaikki. On pistettävä kuoliaaksi kymmenysten kerääjät, on poistettava kymmenykset ja palattava takaisin isäin uskoon. Näin kuului Vata herran julistus. Ja aamun sarastaessa täytyi Péter kuninkaan tehdä se havainto, että tuskin oli jäänyt ainoatakaan unkarilaista leiriin. Vieläpä hänen henkivartijansakin karkasivat Arpádien luo. Vain saksalaiset ja tshekkiläiset jäivät jäljelle.

— Jos niin on kuin sanot, — lausui abbedissa, — silloin Jumala armahtakoon meitä! Neuvo, sankari Kunrát, mitä nyt teemme.

Ekese, jolta ei kukaan pyytänyt neuvoa, lausui uhkarohkeasti:

— Älä pelkää mitään, suurrouva. Tunnen pakanain tavat: miehiä kohtaan he ovat armottomia, mutta eivät tee pahaa naisille.

Mutta Kunrát herra järjesti toisin.

— Ei meillä ole aikaa hukattavana. Zalan rantaa pitkin voimme vielä päästä rajalle. Ylihuomisaemuna olemme jo Markburgissa.

Sitte kääntyi hän Ekesen puoleen.

— Sinut vien mukanani, ja jos puheesi oli valhetta, keitän sinut öljyssä.

— Tulemmeko maanpakolaisiksi? — kysyi murheellisena päänunna.

— Ole huoletta, rouvani, — vastasi Kunrát herra, — mitä pikimmin palaamme taas. Keisari kokoo suunnattoman sotajoukon rajalle, läänityksensä puolustukseksi. Tunnen minä mustan Henrik herran ja miehen sanani annan: hän ei ole pistävä pyhää miekkaansa tuppeen, ennenkuin viimeinenkin pakana on vuodattanut verensä. Sillä maailmassa ei ole muuta valtaa kuin pyhä kirkko ja keisari. Ja se kansa, joka niitä vastaan kapinoi, on katoava maan päältä.

Abbedissa soitatti kelloja. Ulkona luostarin suojatit, nääntyneet pakolaiset, kuulivat kauhukseen, että heidän golgatatiensä alkaa uudestaan.

II.

Pimeänä iltana, syksyisessä tihkusateessa tunkeutuivat naisluostarin pakolaiset sakeaan metsään.

Joukon edessä ajoivat saksalaiset keihäsmiehet, punaiselta loistavilla soihduilla karkoittaen uinuvan metsän fantastiset varjokuvat. Puhvelien vetämät, jättiläispyöräiset rattaat seurasivat heitä epätasaisella tiellä, surkeasti valittaen rautaisten arkkujen painon alla. Muutamissa arkuissa säilytettiin luostarin kulta- ja hopeakaluja, muissa Csanád herran aarteita. Rattaiden takana ratsasti noin kolmekymmentä nunnaa taajaan joukkoon vetäytyneenä. Kaikkien kasvoja peitti tiheä huntu, ja kun abbedissa kirkonkirouksen uhalla oli kieltänyt heitä puhumasta, eivät he vastanneet sanaakaan loistava-aseisten ritarien paksuihin sukkeluuksiin, vaan kököttivät vaieten satulassa kuin yön peikkojen synkkä parvi. Ratsastajien jäljessä laahusti väsyneitä, repaleisia ihmisiä kuljettaen mukanaan suuria myttyjä ja valittavia lapsia. Ne olivat luostarin suojatit.

He olivat matkanneet jo ison aikaa metsässä, kun soihdunkantajien äänekkäät huudot vetivät luokseen saksalaiset herrat rattaiden viereltä. Ratsupalvelijat olivat napanneet kiinni puoleksi alastoman, vanhan miehen pensaikosta.

Kunrát herra ojensi tikarin puolikuoliaaksi peljästyneen miehen kurkkua kohti saadakseen hänet tunnustamaan, kuka hän oli. Kävi selville, että hän oli somogyilainen pappi.

Päänunna, joka oli koko rantaseudun haltija ja suojelija, kävi vihaisesti ukkoa nuhtelemaan:

— Miksi olet jättänyt seurakuntasi? Onhan Somogy rauhallinen.

— Voi, suurrouva, — vastasi ukko itkien, — eilisestä saakka on Somogy kapinoivien paholaisten vallassa. Hurskaista lampaistamme tuli hurjistuneita susia, jotka hävittivät lammashuoneen ja repivät kappaleiksi paimenen.

— Mitä on siellä tapahtunut?

— He saivat kiinni Péter kuninkaan kirjettä kuljettavan sanansaattajan, jossa kirjeessä kuningas kutsuu maahan Saksan keisarin. Silloin kuohahti koko Somogy. Kansa soitti kelloja ja alkoi asestautua huutaen: saksalainen tulee! Monet kapinalliset puheet julistivat, että tähän ovat ulkomaalaiset syynä, ja silloin valtasi heidät kiukkuinen raivo, ja he alkoivat murhata pappeja ja kymmenysmiehiä. Ja me jouduimme uskomattomien asiain silminnäkijöiksi. Balatonin autioilta saarilta tuli esille jo aikoja sitte kuolleiksi luultuja ihmisiä… Kahdeksan-yhdeksänkymmenen vanhoja rosvoja, valkopartaisia, hehkusilmäisiä pahantekijöitä, jotka puolivuosisataa takaperin taistelivat julman Kopányin rinnalla ja siitä asti olivat piileksineet kaislikoissa. Saatanallisella raivolla he kiihottavat kaikkea vastaan, mikä on vierasta. Ja kansa kunnioittaa heitä profeettoina ja suutelee heidän nuttunsa lievettä. Ja kun hämärissä leimuavat merkkitulet syttyivät Zalan vuorenkukkuloilla, sanoivat somogyilaiset kapinalliset: Siellä on Vatan joukko! — ja laskeutuivat suurin joukoin järvelle. Sata parkkia ja soutuvenettä natisi keihäsmiesten painosta, ja heidän torventoitotukseensa vastasivat tihonyilaisten torvet.

— He ovat katkaisseet rajalle vievän tien, — sanoi Kunrát herra.

— Mitä nyt teemme? — kysyi päänunna.

Ritarit alkoivat saksan kielellä neuvotella keskenään. Neuvottelusta teki aina säihkymätön Kunrát lopun.

— Takaisin! Raivatkaamme itsellemme tie kuninkaan, leiriin!

Raskaat rattaat käännettiin ympäri säikähtyneine naisineen, ja kun he olivat taivaltaneet poikki Sédin laakson, ohjasivat he kulkunsa pohjoiseen.

Ekese teki koko matkan erään keihäsmiehen hevoseen sidottuna. Hänen kiiltävät, pienet silmänsä liikkuivat alati nunnien parvessa. Kun hän pakenevain joukossa oli nähnyt rouva Csanádin, oli hän varma, että Angyikakin siellä oli, mutta hän ei voinut tiheän hunnun alta tuntea tyttöä.

Aamu alkoi valjeta. Sade oli kyllä lakannut, mutta puiden yläpuolella kiitivät harmaat pilvet kuin kiirivä savu. Tie kääntyi itään ja kierteli syvän rotkon parrasta. Kun etujoukko ehti rotkon reunalle, kuului viuhina, kuin nopeasiipinen lintuparvi lentäisi lehtien välistä. Yksi ratsupalvelijoista putosi kurkku nuolen lävistämänä säihkyvän hevosensa seljästä, hänen kumppaninsa taas mielettöminä karauttivat takaisin rattaiden luo. Yöunestaan heräävän metsän täytti kauhistuttava ulvonta, kuin tavaton susilauma laulaisi nälkälauluaan. Sitte tuli pelottava hiljaisuus. Metsässä ei oksakaan rapsahtanut.

Kunrát herra ja saksalainen ispaani nelistivät rotkon reunalle. Nuolituisku otti heidätkin vastaan. Toisella puolella oleva avara rinne kuhisi ratsumiehiä.

— Pakanoita! — sanoi Kunrát herra.

Sitte hän jyrisevällä äänellä huusi huoveilleen:

— Jousimiehet, ratsailta!

Palvelijat eivät osoittaneet erityistä intoa taisteluun, mutta kun Diterik herra hirveästi haukkuen uhkasi heitä miekalla, he kuitenkin hyppäsivät ratsuiltaan ja rotkon reunalla seisovien paksujen puunrunkojen taakse asettuen alkoivat ampua vihollista.

Osa pakanoita vastasi taukoamattomalla nuolituiskulla, mutta toinen suuri ryhmä heitä tarttui ratsujaan ohjiin ja laskeutui alas rinnettä. Rinne oli sangen jyrkkä, mutta heidän hevosensa kapusivat niin taitavasti alaspäin kuin vuohet. Alhaalla matalassa vuoripurossa he jakaantuivat kahteen osaan. Toinen joukko hyppäsi satulaan ja lennätti itää kohti puron juoksua seuraten luultavasti kiertääkseen ritarit ja hyökätäkseen heidän selkäänsä. (Kun itämaiset kansat hyökkäsivät, käyttivät he aina saarrostaktiikkaa, suureksi mieliharmiksi kristityille, jotka tätä pitivät epäritarillisena salahyökkäyksenä.) Mutta pakanain suurin osa jätti ratsunsa sinne alhaalle ja alkoi pitkälle venytetyssä ketjussa ryömiä ylös korkeata rinnettä. Paljastettu miekka hampaissa he demonisella nopeudella kiipesivät ylöspäin.

Paljaalla kallionhuipulla toisella rannalla seisoi jättiläiskokoinen, papinkaapuinen mies, joka kovalla luihkinalla rohkaisi ja yllytti hyökkääviä pakanoita. Pää verisiin riepuihin käärittynä heilutti tuo saatanan pappi vasemmassa kädessään suurta bulgarilaista nuijaa. Se oli Omodé vaari. Hän lienee kertonut hauskoja juttuja, koska jousimiehet hirnuvalla naurulla ottivat hänen lauseensa vastaan. Vieläpä nekin nauroivat, jotka laahasivat haavoittuneita tovereitaan sotarintaman taakse.

Kunrát herra puhalsi nyt vaskitorveensa.

Ritarit kokoontuivat hänen ympärilleen.

— Mitä teemme, herrat? — kysyi päällikkö. — Puolen tuntia vielä voimme puolustaa rantaa, mutta silloin varmasti nuo kirotut meidät saartavat.

Eräs nuori ritari, jonka mielen sodan melske oli huumannut, vaati, että mentäisiin miekka kädessä pakanoita vastaan. Mutta toiset eivät viitsineet edes vastata hänelle, vaan katsahtivat ratsujaan.

— Rattaita emme voi viedä mukanamme, — sanoi Kunrát herra.

— Joutuvatko aarteet sitte pakanain käsiin? — huudahti abbedissa.

Herrat katsahtivat toisiinsa.

— Pelastakaamme niistä niin paljon kuin voimme!

Näin puhui Kunrát herra ja halkaisi teräsnuijallaan yhden arkun raskaan kannen.

Hänen kumppaninsa seurasivat esimerkkiä ja nuolien viuhuessa ja sotilaiden karjuessa he täyttivät satulalaukkunsa välkkyvillä aarteilla. Kun jousipalvelijat huomasivat, mitä heidän herransa hommasivat, jättivät hekin taistelun sikseen ja riensivät hevosiaan hakemaan. Mutta monet kuitenkin suuressa kiireessäkin ehtivät kourimaan aarrearkkuja. Toisiaan tönien, vihaisesti kirkuen kuin haaskalle kokoontuneet korpit he koppoivat jalokivisiä ristinkuvia, kalkkeja ja rannerenkaita. Kalliit kankaat he repivät rikki toinen toisensa käsistä ja raskaat hopea-kulhot heittivät pois.

— Miten meidän käy? Miten meidän käy? — nyyhkytti päänunna.

— Pakanat eivät tee pahaa naisille, — huusi Kunrát kannustaen hevostaan.

Kun Diterik herra jo istui satulassa, osuivat hänen silmänsä kalpeisiin naiskasvoihin. Se oli Zenóbia. Suuressa pelossaan tyttö unohti kiellon ja kohotti huntunsa. Epätoivoisena hän haki äitiään.

— Sinua olisi vahinko, kaunis Zenóbia! — sanoi saksalainen.

Hän huusi miekankantajaansa, ja ennenkuin tyttö aavisti hänen aikomustaan, tarttui palvelija häneen ja nosti herransa eteen satulaan. Sitte Diterik nelisti saaliineen metsään.

Osa pakanoita ehti sillä välin rannalle. He tapasivat vielä muutamia ryöstäviä huoveja, jotka he miekoillaan naulasivat kiinni arkkuihin. Nyyhkyttävät naiset he ajoivat kaikki yhteen joukkoon ja rikkoivat sitte niiden tavara-arkkujen kannet, jotka pakenevat saksalaiset olivat jättäneet. Pakenevia he eivät voineet ajaa takaa, kun olivat tulleet jalkaisin rotkon yli, ratsastava saartojoukko taas ei ollut vielä saapunut.

Omodékin ilmestyi aukeamalle. Ukko katseli itsekin hiukan ympärilleen sotatantereelle tutkien järjestään kaatuneiden saksalaisten taskuja. Nyt hän pysähtyi erään nahkatakkisen miehen edessä, joka makasi seljällään pensaan juurella. Ukko polvistui hänen rinnalleen tutkiakseen hänen laukkuaan, mutta sitte hän ärjähti kiukkuisesti:

— Ähkytkö vielä, kurja?

Hän tarttui äkkiä bulgarilaiseen nuijaansa iskeäkseen sillä, mutta silloin lausui kuollut:

— Kyni vain, Omodé — minä se olen!

— Kas vain, laulaja! — ihmetteli ukko.

— Jos rakastat minua, Omodé, leikkaa poikki tämä kirottu köysi! — rukoili Ekese.

Ukko vapautti viulu-teinin kädet saksalaisten nuorista, ja Ekese hypähti jaloilleen sekä seuraavilla sanoilla toi ilmi ystävällisen mieltymyksensä:

— Jos maailmassa on vielä iestä, on se ripustettava sinun niskaasi, vanha puhveli! Jos vielä on ruoskaa, on sen pehmitettävä sinun selkääsi!

Omodéta hämmästytti siihen määrään tämä kiittämättömyys, ettei hän heti löytänyt vastaustakaan. Ekese jatkoi kiihtyvällä vihalla:

— Minkälaista kokoonhaalittua roskaa on tämä väki? Ehkä varmaankin Alpár herran sotilaita! Olen pyytävä päällikköä pistämään teidät kuormastoslovakkien joukkoon. Mutta pelkään, että te valjastatte toinen toisenne ja syötte itse rehun… Sillä pieni on harakan pää, mutta siinä on kuitenkin enemmän järkeä kuin teidän puhvelinpäissänne. Joka tahtoo ampua harakan, se älköön soittako kaarta! Harakka lensi pois, saksalainen karkasi tiehensä.

— Niin, — sanoi Omodé kirjavasti kiroten, — mutta älä sen vuoksi mökötä, puolet aarteita se jätti jälelle.

— Jätti niin jonninjoutavia hopeatuoppeja, lumppuisia lautasia. Mutta mukanaan vei Csanádin aarteet ja sen, mikä on vieläkin arvokkaampi.

— Mitä vei vielä mukanaan?

— Meidän onnemme vei mukanaan, Omodé! Sinä olisit voinut päästä piispaksi, minä ryysyinen taas kansleriksi, jos olisimme vieneet Alpárille Angyika neidin!

— Angyikan? Oliko hän siis täällä?

Omodé ymmärsi jo, jopa antoi arvoakin toverinsa suuttumukselle.

Iso aika kului, ennenkuin ratsut tulivat. Mutta joukon päällikkö ei tahtonut kuulla puhuttavankaan saksalaisten takaa-ajosta. Häntä oli käsketty nostattamaan aseihin zalalaiset ja somogyilaiset. Tämän hän suoritti. Ennen auringonlaskua oli hänen taas yhdyttävä Alpárin pääjoukkoon Marcalin rannalla. Jollei aurinko paista, kun he ehtivät yhtymäpaikalle, jos he myöhästyvät tai eksyvät, lankeaa siitä syy päällikön niskoille. Siis satulaan!

Tätä suurta intoa saivat luostarin naisetkin kiittää siitä, että heidät jätettiin rauhaan. Heidän henkeään ei kyllä mikään uhannut, — ratsumies ei tapa naista, mutta nuoremmille nunnille olisi voinut tapahtua, että heidät olisi viety orjiksi.

III.

Bakonyin partioretkeläiset ehtivät ajoissa Marcalin rannalla leiriytyvän pääarmeijan luo. Alpár päällikkö puhallutti sen jälkeen torveen ja kulkien virran yli ohjasi joukkonsa Mosonyia kohti. Hänen joukkonsa olivat jo silloin karttuneet Hanságin petshenegiläisillä rajavartijoilla. Nämä olivat kyllä aina tähän asti olleet mallikelpoisten kirkonkävijäin maineessa ja asuivat jo suureksi osaksi kylissäkin, mutta kun he hiljakkoin saivat kuulla, että Thonuzóban poika sotii lähistöllä, kuohahti paikalla heidän petshenegiverensä, ja he kaipasivat taas pusztaa. Hanságin petshenegit olivat muuten kovia sotilaita, suvin-talvin he taukoamatta kahakoivat saksalaisten rajavartijani kanssa, mutta nyt he pakanallisessa julmuudessakin kilpailivat kulta-armeijan ja mustien petshenegien kanssa.

Alpár herra sai Ekese teiniltä tietää, että Angyika on saksalaisen käsissä. Tämän sanoman kuullessaan valtasi hänet viha ja katkeruus, mutta silmänräpäystäkään hän ei ajatellut poiketa tieltään. Vaikka tästä olisi riippunut hänen elämänsä, ei hän silloinkaan olisi voinut poiketa suunnaltaan, koska hän sillä aikaa jo oli saanut Vata herran sanoman, että Hanságissa tapahtuu ratkaiseva ottelu kansallisten sotajoukkojen ja kuninkaan puoluelaisten välillä.

Niiden neljän unkarilaisen armeijan kesken, jotka silloin istuivat satulassa, oli Alpárin armeijan tehtävänä sulkea valtakunnan läntinen portti pakenevilta muukalaisilta ja pitää silmällä saksalaista naapuria. Jollei ollut sisilisko, ei voinutkaan pujahtaa Tonavan ja Fertőn välissä kiertelevien petshenegien vartioketjun läpi. Vatan miehet tiesivät hyvin, että kuinka monta uusi-uskolaista ehein nahoin pääsee ulos maasta, niin monta kostoa hehkuvaa-syyttäjää heillä on oleva keisarin hovissa. Saksan Henrik herra muutenkin piti aivan liiallista huolta Unkarista, jonka suhteen hän vaati läänitysherran oikeuksia itselleen. Toinen armeija oli Vatan, kansan sotaväen ylipäällikön. Hän oli jo karkoittanut Péter kuninkaan Komáromin leiristä ja ahdisti häntä nyt hitaasti rajaa kohti. András herttua, kansallisen puolueen ruhtinasehdokas, kulki sillä välin venäläisine ja puolalaisina palkkasotureineen Fehérvária kohti, ottaakseen haltuunsa hallituskaupungin. Nuorempi Arpád-poika, jäykkäniskainen pakana Levente, oli jo muutamia päiviä aikaisemmin vallannut Csepelszigetin, kartuttaakseen armeijaansa yhä vielä saapuvilla Alföldin ja Erdélyin herroilla.

Alpár pysähtyi leiriin Mosonyin luona ja odotti Vatan joukkojen saapumista, samalla kuin hän teki taajoja partioretkiä rajalle. Täällä hän sai tietää senkin, että muutamia päiviä aikaisemmin useahko tuhat saksalaista soturia oli laskeutunut alas Tonavaa ja liittynyt Péter kuninkaaseen.

Kolme päivää olivat leiriytyneet petshenegit jo värjötelleet taukoamatta tihuttavassa syyssateessa, kun vihdoinkin Vatan edellä lähetetyt vakoilijat ilmestyivät näköpiirin rajalle. Keihäsmiehet olivat Tiszan herroja; heidät saattoi tuntea kirjavista mantteleistaan ja punaviirisistä keihäistään. Pienen ajan kuluttua ilmestyi kentälle sekä oikealta että vasemmalta loputtoman pitkissä peräkkäisissä riveissä kulkevia ratsumiehiä. He ajoivat hiljaista hölkkää, keihäs olalla, turkkeihinsa kääriytyneinä ja ainaista sadetta noituen. Etujoukolta sai Alpár tietää, että unkarilaisten joukkojen ympäröimä kuninkaan armeija seuraa heitä noin kahden tunnin matkan päässä.

Tiszan herrat olivat muuten huonolla tuulella ja haukkuivat täyttä kurkkua Vata herraa, kun tämä ei halua iskeä yhteen Péter kuninkaan kanssa. Jo päiväkausia he olivat kulkeneet näin, joka puolelta piirittäen kuninkaan, taukoamatta vaihtaen tuimia katseita hänen rautamiestensä kanssa, ilman että olisivat iskeneet toisiinsa. Yöaikaan he kyllä alinomaa häiritsivät ja ammuskelivat nuolilla kristittyjä, mutta Vata herra oli antanut kovan määräyksen, että hän mestauttaa jokaisen, joka tahraa miekkansa verellä. Joka kerta kun joku saksalainen joukkue hyökkäsi heidän kimppuunsa, hajaantuivat Vatan miehet nopeilla ratsuillaan kuin akanat tuuleen. Tiszalaiset pelkäsivät, että venezialainen Péter sillä tavoin luiskahtaa yli rajan, ja koska he muutenkin olivat tunnettua ilkeäkielistä heimoa, syyttivät he päällikköään siitä, ettei hän ymmärrä sotataitoa ja että hän on myynyt heidät saksalaiselle.

Alpár nousi ylimyksineen satulaan ja riensi Vataa vastaan. Hän löysi päällikön erään kummun harjalta, josta hän silmäili hajallaan kulkevia joukkojaan. Aina hyvätuulinen suurherra puristi nauraen Alpárin kättä.

— Pax tecum, pyhä kaniikki! Hyvin olet rukoillut, koskapa kaksiviikkoisen sateen jälkeen vihdoinkin taivas kirkastuu.

Harmaiden pilvien lomasta todellakin kalpea valojuova tunkeutui loistava-aseisten ratsumiesten joukkoon.

Tällä hetkellä saapui nelistäviä ratsumiehiä, jotka toivat Vatalle tiedon, että kuningas laittaa jo leirin yöksi.

Päällikkö ei tätä kummastellut.

— Lyhyeen astuu saksalainen, hän jo hengästyy.

Hänen silmänsä tutki taas taivasta.

— Jos huomenna paistaa aurinko, — sanoi hän, — silloin käymme saksalaisen niskaan kuin koira siilin kimppuun.

Että päällikkö tähän asti niin huolellisesti karttoi ratkaisevaa ottelua, siihen oli monta syytä. Ennen kaikkea hän tahtoi väsyttää kristityt, sitte hän tahtoi vahvistaa-oman armeijansa petshenegeillä. Mutta muutenkaan hän ei tahtonut taistella sateisena aikana, koska hän silloin ei olisi paljoakaan hyötynyt jousimiehistään. Maailma ei tähän päivään asti tunne itämaisia jousimiehiä, ratsastavia ampujia etevämpää aselajia. Kun he sotivat volgalaisen taktiikan mukaan, ei koskaan minkäänlainen länsi-europpalainen sotajoukko kyennyt heitä vastustamaan. Tämä sotatupa edellytti kuitenkin perusteellista kouluutusta, rautaista kuria, sitkeätä kestävyyttä ja — kaunista ilmaa. Sellaisten joukkojen päävoima ilmeni nopeissa liikkeissä. Sen takia he eivät suosineet raskasta rautapukua eivätkä käyttäneet edes kilpeä. (Ainoastaan ylimykset, jotka eivät itse ampuneet, käyttivät sellaista, mutta hekin pääasiallisesti koristuksena.) Keihäshyökkäykseen ei Vata herra mielellään vienyt sotilaitaan korviin asti rautaan puettuja saksalaisia vastaan. Keihäskahakka jätettiin aina taistelun siihen hetkeen asti, jolloin jo horjui vihollisen ihmisvalli.

Silloisten unkarilaisten sotajoukkojen ja länsimaisten joukkojen taistelutavan välillä oli suuri ero, samoin oli ero suuri näiden kahden kansanrodun luonteiden välillä. Kristityt herrat pitivät personallista urhoollisuutta kaikkea muuta parempana. Muutamien yksinkertaisten menojen ohella he ripustivat ruumiilleen puolen sentneriä rautaa ja Jesuksen nimeä huutaen he sitte sokealla raivolla hyökkäsivät vihollista vastaan. Kun Volgan rannalta tulleet kansakunnat lähtivät sotaan, pitivät he onnellisen tuloksen saavuttamista kaikkea muuta tärkeämpänä. He taistelivat yhtenäisesti kouluutetussa kansallisessa sotajoukossa, yhtenäisen johdon alaisena. Heillä muodostui joukkomurhaamisen taito taiteeksi. Kristityt, jotka he usein pettivät ja voittivat etevämmällä taidollaan, puhuivat suurella halveksumisella pakanain epäritarillisesta taistelutavasta, mutta oppivat sen heiltä viimein.

IV.

Hämärissä Omodé vaari satuloitsi Belzebubin.

— Mihinkä menet? — kysyi Marót, joka Bozdurgánin ja Ekesen kanssa yhdessä oli ukon telttatoverina.

— Pistäyn katsomaan saksalaista, — vastasi Omodé.

Marót ja Bozdurgán heittäytyivät silloin myöskin ratsuilleen, mutta Ekese ei halunnut mennä heidän kanssaan. Hän sanoi, ettei häntä haluta nähdä elävää saksalaista, hän on jo luonnostaan sellainen.

Ratsastajat ajoivat ravia borsilaisten jousimiesten leirin läpi. Erään viinikuorman luona huvittelivat nuorukaiset slovakkilaisella säkkipillillä.

Kun he pääsivät ulos matalain valkoisten huopatelttain kaupungista, sattui heidän eteensä nelistävä erdélyiläisten keihäsmiesten joukkue. Ne olivat Gyulán poikain joukkoihin kuuluvia miehiä, jotka Vata herra oli määrännyt puoliyöhön asti ärsyttämään saksalaisia nuolilla. Puoliyöstä aamun koittoon oli somogyilaisten meluttava vihollisen leirin ympärillä, niin ettei vihollinen saisi kuinkaan levätä.

Taukoamaton nuolituisku, jonka unkarilaiset lennättivät kuninkaan leiriin, saattoi paljon vahinkoa aikaan ratsuissa, juhdissa, mutta vahinkoakin suurempi oli sen siveellinen vaikutus. Yöllä ja päivällä alituiseen lentävät nuolet, jotka kopahtivat vankkureihin kuin harva raesade, pitivät yhtämittaisessa kauhussa vihollista. Yöllä monet kristityistä vetäytyivät vankkurien alle tai kaivoivat itselleen maahan kuopan, jonka he peittivät kilvellä, ollakseen turvassa. Ikuinen pelko kidutti heitä, saattoi useat todelliseen epätoivoon, veipä muutamilta järjenkin.

Runsaan puolituntisen ratsastuksen jälkeen näki Omodé tovereineen vihdoin vihollisen leirin kaukaisilla kukkuloilla. Yöksi laittoi kuningas aina vaunulinnan, jota hänen sotilaansa jalkaisin vartioivat. Päivällä kulkivat hänen haarniskaiset ratsumiehensä kahdessa jonossa sulkien väliinsä vaunut, naiset, pakenevat papit ja pakanaorjat. Kun he olivat lähteneet matkalle Komáromista, niin alkuaikoina Vatan miehet osasivat viekotella pääjoukosta silloin-tällöin pienemmän parven, jonka he sitte äkkiä piirittivät ja ampuivat kuoliaaksi. Parin päivän päästä kuitenkin vihollinen pääsi heidän juonensa perille. Nyt he eivät enää ryhtyneet ajamaan takaa unkarilaisia partiolaisia, vaan etenivät suljetuissa riveissä rajaa kohti. Jos he luulivat, että heidän kimppuunsa hyökätään, seisahtuivat he piiriin ja käänsivät keihäänsä pakanoita kohti. Silloin oli koko heidän armeijansa kuin siili, joka puolustautuu koiraa vastaan.

Nuo kolme toverusta nelistivät Omodén päällikkyyden alaisina suoraan leiriä kohti. Kun he olivat jo noin kolmensadan askeleen päässä, pysähdytti Omodé ratsunsa.

— Katsokaas saksalaista!

Marót ja Bozdurgán katsoivat uteliaina rautakypärisiä miehiä, jotka kolmikulmainen kilpi seljässä ja peitsi olalla marssivat jättiläiskokoisten vaunujen välissä. Sitte he kaikki kolme yhtäkkiä tulivat raivoon.

— Saksalainen, saksalainen! — luihkasi Omodé, — huomenna viiltelen tollukkaannauhoja nahastasi!

Saksalaisten silmään pisti Omodén eriskummallinen olento. Yksi heistä, muuan jäntterä veikko, alkoi kiekua, toiset nauroivat, mutta kuitenkaan he eivät tulleet esille vaunujen välistä.

Kolme toverusta alkoi sitte kiertää leiriä tutkiakseen, olisiko vielä jotain näkemisen arvoista. Äkkiä sattuivat heidän silmänsä erääseen ratsumieheen, joka parin nuolenkantaman päässä vaunuista seisoi kummulla. Se oli kantapäistä asti rautapukuun puettu, mahtavan kookas mies. Hän seisoi liikkumatta kuin kivestä veistetty jumalankuva. Silminnähtävästi hän tarkasti kaukaisella tasangolla liikkuvia unkarilaisia joukkoja.

— Tämän nappaamme! — huusi Omodé.

Kaikki kolme kannustivat hevosensa laukkaan päästäkseen saksalaisen ja leirin väliin ja kaikkien kolmen silmissä paloi metsästyksen tuli. Saksalainen huomasi heidät kuitenkin ajoissa ja lähti vaunuja kohti.

— Ei, mutta katsos sellaista romuluista saksaa, — ihmetteli Bozdurgán, — hänessä olisi tarpeeksi ainesta tavalliseen mieheen ja koiraan.

Ritari oli enää vain kahdensadan askeleen päässä leiristä. Silloin pysähdytti hän ratsunsa ja vaihtoi tuimia katseita ahdistajainsa kanssa. Nämätkin pysähtyivät lapsen nuolenkantaman päähän hänestä. Omodé olisi tahtonut ryhtyä hänen kanssaan puheisiin, mutta kun hän ei osannut saksaa, tyytyi hän siihen, että uhkaavasti ja sotaisesti hirnui häntä päin silmiä. Silloin soturi kannusti hevostaan ja pitäen tavattoman suurta keihästään kainalossa ajoi suoraan heihin päin. Hän oli jo saavuttamaisillaan heidät, kun kolme notkeata unkarilaista ratsua pyrähti hajalle kuin varpusparvi kukon edessä.

— No, katsoppas puhvelia! — viisasteli Omodé, — se saattaa vielä vahinkoa aikaan ihmiselle.

— Bozdurgán — puhisi Marót, — jos rakastat minua, ammu nuoli sen naamaan.

Saksalainen tyytyi kokeeseen ja nelisti leiriä kohti. Toverukset seurasivat kantapäillä. Bozdurgán ampui tulisella kiireellä kaksi nuolta hänen lapojensa väliin, mutta ne tietysti ponnahtivat takaisin rautapaidasta.

Omodé ohjasi aivan lähelle ritarin rinnalle, samalla kun hän irroitti satulastaan lasson. Hän arveli, että olisi hyvä, jos voisi heittää sen hänen niskaansa. Sitte hän äkkiä kirosi vahvasti hämmästyksissään, sillä hän tunsi soturissa Diterik herran, saksalaisen ispaanin. Nyt Omodé tiesi senkin, että Angyika neiti oli saksalaisten leirissä.

Nuoli viuhahti ukon korvan vierestä. Eräiden rattaiden päältä ammuttiin heitä.

— Takaisin, pojat! — huusi Omodé. — Hullu se, jota puree ruttoinen koira!

He ohjasivat matkansa unkarilaisten leiriä kohti. Omodé joudutti tovereitaan, sillä hän paloi halusta kertoa Alpár päällikölle havainnostaan, että Angyika on saksalaisten leirissä.

Sillä välin tuli aivan pimeä. Läntisellä taivaanrannalla ruskotti taivas sinipunaisissa liekeissä. Pusztalla vallitsi suuri hiljaisuus. Silloin kuului leiristä päin pitkäveteinen, alakuloinen laulu. Ratkaisevaan taisteluun valmistuvat kristityt veisasivat iltavirttään. Pyhä laulu tukehtui kauheaan epäsointuun: kuului hurjia huutoja ja korinaa vaunuleiristä. Omodé ja hänen toverinsa saivat vasta seuraavana päivänä tietää, mitä tämä pelottava melske merkitsi: Péter kuninkaan käskystä pistivät saksalaiset kuoliaaksi kaikki pakanavankinsa.

Nuo kolme ratsumiestä seisoivat erään kummun huipulla ja katsoivat takaisin saksalaisten leiriin. Kaukaa yöstä kuului nelistävien joukkojen kavionkapse. Mustalla taivaalla liikkui ristiin-rastiin valkoisia valoviiruja hitaissa, pitkissä kaarissa.

— Palavilla nuolilla ampuvat leiriä, — sanoi Omodé.

V.

Aamun koitosta keskipäivään asti marssivat kuninkaan joukot taas suljetuissa riveissä eteenpäin. Sillä välin he ehtivät rämeiselle maalle, Fertőn vanhalle järvenpohjalle, — jossa vesilätäköt ja juurakkoiset rannat vaikeuttivat heidän kulkuaan. Täällä he yhtäkkiä huomasivat edessään taistelujärjestykseen asettuneen suuren pakanain joukon. Saksalaisista ne, jotka jo tunsivat unkarilaisten sotatavan, pitivät varmana, että ratkaiseva hetki oli tullut. Jos asema oli unkarilaisten sotapäällikköjen määrättävissä, valitsivat he mieluimmin tällaisen taistelukentän, joka katkaisi vihollisen sotarintaman.

Kuninkaan panssarimiehille jäi vain niin paljon aikaa, että he juuri ehtivät järjestyä riveihin, kun vihollinen jo hyökkäsi kuin pyörremyrsky. Keihäsmiesten edessä nelistivät jousimiehet venytetyissä hajariveissä. He lennättivät nuolituiskun saksalaisia vastaan ja pyörähtivät sitte hajalle oikealle ja vasemmalle tehden tilaa jäljessään ryntääville keihäsmiehille.

Hyökkääjät iskivät kauhean sotahuutonsa kaiuttaen kuninkaan puoluelaisten kimppuun. Mutta tuskin olivat aseet sattuneet toisiinsa, kun he jo kääntyivät ympäri ja kiitivät pois kuin savupilvi. Ritarien yksi joukko ryhtyi heitä takaa-ajamaan, mutta vain parin nuolenkantaman päähän; saksalaiset herrat tiesivät, että he rientävät varmaa perikatoa kohti, jos erottuvat pääjoukosta. Sillä aikaa kuin ritarit kahakoivat keihäsmiesten kanssa, hyökkäsi toinen parvi vihollisten kuormavaunujen kimppuun, kaatoi muutamia näistä raskaista laitoksista, tappoi kuljettajat ja ajoi tiehensä osan juhtia.

Nyt lähestyivät jotkut hajallaan nelistävät pakanajoukot kuninkaan miehiä. Kun he ehtivät jousen kantomatkalle, hajaantuivat he säteettäin ja seisahtuivat sitte pitkään linjaan saksalaisia vastapäätä. He alkoivat ampua nuolilla. Saksalaiset palvelijat vastasivat heikosti ja huonosti unkarilaisten nuolituiskuun, ja sentakia ritarit keihäshyökkäyksellä karkoittivat häiritsijät. Jousijoukko katosi kahteen ryhmään jakaantuneena, mutta heidän takanaan seisoi uusi jousimiesryhmä, joka taajalla nuolisateella saattoi saksalaiset peräytymään. Nämä jousimiehet kuuluivat kaikki Aban entiseen armeijaan ja olivat maan taitavimpia jousimiehiä.

Alpár petshenegeineen ei vielä ollut ottanut osaa taisteluun. Heidät lähetti ylipäällikkö Vata jo varhain aamulla väijyksiin. Surbanit oleskelivat hyvän matkan päässä ensimäiseltä yhteentörmäyspaikalta matalan kukkulaketjun takana; päällikkö itse johtomiehineen astui satulasta ja nousi kummun harjalle, josta saattoi katsella taistelun kulkua.

Jousitaistelu kesti myöhään iltapäivään; siihen asti ei ollut loppua eikä määrää viekkailla pakenemisilla ja toistensa takaa-ajamisilla; se oli väsyttävää katsellakin. Sillä aikaa kahakoivat sotajoukot liikkuivat hiljaa eteenpäin rämeisellä tasangolla ja lähestyivät yhä enemmän väijyksissä olevia petshenegejä.

Aurinko oli jo alhaalla taivaalla, kun tehtiin uusi keihäshyökkäys kuninkaan joukkoja vastaan. Tällä kertaa hyökkäsivät tiszalaiset sotajoukot; heidät saattoi tuntea jo kaukaa keihäissä liehuvista pienistä punaisista viireistä. Tiszalaisten tehtävänä oli valehyökkäyksellä ja nopealla paolla viekotella saksalaisia yhä edemmäksi sivuväijyjiä kohti. Mutta he eivät olleet syntyneet tottelemaan, ja kun he keskenään kilpaillen hurjasti karauttivat vihollisen kimppuun, päättivät he kiljuen, etteivät peräydy, vaan joko polkevat saksalaisen mäsäksi tai itse sortuvat viimeiseen mieheen. Kun heidän ensimäiset rivinsä keihäillään pistivät vihollista, eivät he enää olisi voineet peräytyä, vaikka olisivat tahtoneetkin, sillä takajoukko ei levittäytynyt, vaan kiivaan kärsimättömänä painoi heitä eteenpäin.

Yhteentörmäys oli kauhea. Keihästettyjen ihmis- ja hevoskumpujen yli hurjilla hujrá-huudoilla yhä uudet ratsumiehet syöksyivät saksalaisten keihäsmetsään. Tässä hirveässä rynnäkössä muutamat tiszalaiset murtautuivat rautapukuisten rivien läpi. Mutta nämä kuninkaan tapparamiehet heti löivät kuoliaaksi. Se, jolta vain hevonen keihästettiin, hyppäsi pystyyn ja jatkoi jalkaisin mieletöntä tappelua, kunnes hänet päällehyökkääväin rautapukuisten joukko polki mäsäksi. Hyökkäyksen voima murtui saksalaisten ritarien rautamuuria vastaan kuin aalto kivipatoa vastaan. Murrettu joukko horjui vielä jonkun aikaa sinne tänne vihollisen edessä, sitte se pakeni hurjassa epäjärjestyksessä. Kopeiksi paisuneet ritarit taas ajoivat heitä takaa voittokiljunnoin.

Ylipäällikkö Vata katseli kaukaiselta kummulta, kuinka saksalainen niittää hänen sotureitaan. Hänen kasvonsa olivat kalpeat, mutta hän ei kuitenkaan liikahtanut paikaltaan. Vaikka ympärillä seisovat päällikköherrat kaikki vapisivat sotakuumeesta, eivät he uskaltaneet häntä puhutella.

Yhtäkkiä tulivat ylipäällikön silmät veripunaisiksi, hänen silmänsä säikkyivät.

— Puhalla petshenegeille! — sanoi hän takanaan seisovalle airuelle.

Suuri torvi mörähti: Thonuzóban hälyytystä puhalsi.

Vähän aikaa ylipäällikkö kuunteli terävästi, sitte hän tyytyväisenä hymyili, kun kaukaa, petshenegikummun puolelta, kuului vastaus.

Kun pakenevat tiszalaiset kiitivät ohi kummun alta, olivat petshenegit jo aikoja sitte hypänneet satulaan. Kauheassa, kiduttavassa kärsimättömyydessä, taisteluinnosta vavisten ja läähättäen he odottivat merkinantoa. Miehet olivat ihmeellisesti muuttuneet. Heidän silmänsä paloivat, huulensa vapisivat, kasvonsa olivat vääntyneet kulmikkaiksi. Kun nuoret oriit tunsivat verenhajua, teutaroivat ne raivoisina maata polkien ratsastajien alla. Tuossa ihmis- ja eläinjoukossa, joka odotti kumpujen harjalla, hehkui hillitty, tavaton voima ja tuli. He seisoivat yhdessä paikassa, ja kuitenkin jymisi ja vapisi maa heidän allaan, aseet kalisivat taukoamatta, ikäänkuin niitäkin ravistaisi sotakuume.

Nyt soi torvi… Alpár päällikkö paljasti miekkansa ja heitti hehkuvan, huumaavan katseen miehiinsä.

— Bissanyé — huj!

Hillitön hurjuus, raivoisa verenjano, joka petshenegit teki kaikkien aikojen villeimmiksi sotilaiksi, jyrähti kuin ukkonen, lähti liikkeelle kuin pyörremyrsky ja sytytti kuin salama.

Bissanyé-huj! on heidän sotahuutonsa.

He eivät jumalaa puhuttele, vaan huutavat oman nimensä. Oman nimensä kaiku panee heidän verensä kuohumaan, hurmaa heidät. Majosteetillisen villi sotamusiikki on heille tämä nimi, jonka kaikuessa kuolema on ihana. Vuosisataisten veri- ja tulimerien läpi kahlanneiden esi-isien kohtalokas perintö on heidän nimensä. Sen kaikuminen täyttää petshenegin sydämen jumalallisella ylpeydellä, pirullisella uhmalla ja suloisella, riuduttavalla surullisuudella. Ikäänkuin hän aavistaisi, että hänen nimensä on oleva hänen kansakuntansa perikato, sillä se on nostava hänelle vihollisia joka taholta, kunnes viha, kosto ja pelko on ampunut viimeisen petshenegiheimon kuoliaaksi.

Surbanien hyökkäys kohdistui kuninkaan armeijaa päin rintaa. Takaa-ajon kiihkossa oli kristittyjen sotarintama jo ennen rikkoutunut, ja petshenegien esiin laukkaavat ratsumiehet tunkeutuivat ainakin kymmenessä paikassa panssariarmeijan asemille kuin hangon piikit heiniin. Kauhistava ryntäys horjutti ja saattoi pois asemiltaan koko saksalaisen armeijan; kristityt ja pakanat toisiinsa takertuneina nelistivät eteenpäin, yksityisiksi joukoiksi ryhmittyen. Syntyi hirveä sekasorto. Kokonaiset rivit kohosivat maasta ja ratsut hyppäsivät toistensa selkään. Suuren tungoksen takia eivät soturit voineet käyttää keihästä, vaan taistelivat miekalla, tapparalla ja veitsellä. Saksalaiset tiesivät, että heidän perikatonsa oli nyt tullut. Jos pakana kerran on murtanut panssaroitujen rintamamuurin ja päässyt käsiksi vastustajan ruumiiseen, silloin ei mikään ihmismahti enää voi häntä vastustaa. Ritarit taistelivat kuolemaan valmistuneiden ihmisten kiivaalla epätoivolla, huutaen Jesuksen ja Sankt Jürg'in nimeä. (Niin he nimittävät Pyhää Yrjöä.) Mutta heidän huutonsa hukkui pakanain sotahuutoon kuin tukahtuvan ihmisen korina raivoavan meren pauhuun. Rotevain vaaleaveristen ritarien kimppuun kävivät laihat, tummaveriset demonit, jotka käärmeen notkeudella väistivät saksalaisten sotakirveiden kauheita iskuja ja satumaisella nopeudella iskivät takaisin. Vaikka taistelevan petshenegin tekikin raivoavaksi hänen verenjanonsa, oli hän vaistomaisesti laskeva kuin susi, joka aina hyppää vihollisensa kurkkuun.

Sodan riehuva pyörremyrsky kiidätti Alpár päällikön silmänräpäykseksi Péter kuninkaan läheisyyteen. Taistelijoiden rykelmästä kohosi esiin kuninkaan pää, jonka saattoi tuntea teräslakkia koristavasta pienestä kultalehtisestä kruunusta. Kiharapartaiset ruskeat kasvot olivat hiessä, mustat suuret silmät veristivät. Venezialainen heilutti miekkaansa kiivaan päättäväisenä.

Alpár huusi, mainiten nimeltä Péteriä, mutta isännättömien ratsujen hurjistunut lauma erotti ja työnsi heidät eri suuntiin.

Sitte petshenegipäällikkö huomasi äkkiä olevansa jättiläiskokoisen saksalaisen rinnalla. Kun he iskivät miekoillaan, tunsivat he heti toisensa: ritari oli Diterik, saksalainen ispaani. Mitä sitte tapahtui, sen muisti vain hämärästi Alpár. Hän sai kauhean voimakkaan iskun päälakeensa; lyönti rikkoi hänen kypärinsä ja peitti vereen hänen kasvonsa. Sitte lienee tapahtunut, että hänen oma miekkansa katkesi, koska hän heitti sen luolaan ja panssarin rikkovalla säilällään, jonka hän tempasi satulansa alta, pisti Diterikiä vatsaan.

Jonkun aikaa he vielä nelistivät toistensa rinnalla, uhkaavasti katsoen toisiaan. Ritari, jonka kasvot olivat lumivalkeat, katsoi lasimaisilla silmillään Alpária, jolloin hänen kasvoilleen ilmaantui omituinen, hämmästynyt hymy. Hymyllään hän ehkä tahtoi osoittaa, ettei pelkää kuolemaa. Yhtäkkiä hän putosi hevosen seljästä ja katosi ainaiseksi päällikön silmistä.

Taistelu päättyi; mutta ajometsästys jatkui edelleen. Vata herran levännyt joukko, jota hän erityisesti tätä tarkoitusta varten oli säästänyt, ajoi armottoman sitkeästi takaa pakenevia, hajoittaen, polkien jalkoihin yksityisiä joukkoja, ajokoiraparven tavoin syöksyen pensaisiin ja nuuskien rämeiköt.

Ennenkuin tuli pimeä, saatiin jo kiinni kaikki valtoimet hevosetkin. Sumuinen kenttä tuli silloin täyteen kumarassa käyviä, puikkelehtivia ihmisiä. Nämä riisuivat kaatuneet alasti ja kokosivat nahkasäkkeihin poikkihakatut ihmispäät. Pääkalloista he myöhemmin päällikköjen läsnäollessa tulisoihtujen valossa rakensivat kummun, saappaillaan potkaisten kokoon hajalle vieriviä päitä.

Kun kuului kokoontumismerkki, muistui Alpárin mieleen yhtäkkiä Angyika. Hän kannusti väsynyttä hevostaan ja karautti päällikköineen vaunuleiriä kohti. Leirin edessä seisoi suuri joukko börzörminéyiläisiä kauppiaita, jotka halusivat ostaa sotilailta saalista. Ei kukaan tiennyt, mistä he tulivat näin suurin joukoin, mutta joka taistelun jälkeen he saapuivat säännöllisesti kuin korppikotkat. Leiriä piti itse Vata herra hallussaan. Kaatuneiden vihollisten aseet ja muut tavarat saivat miehet mielihyvin anastaa, mutta leiri ja sen mukana kuninkaan aarteet joutuivat säännöllisen jaon alaisiksi.

Vata herra seisoi vaunujen välissä ja puheli ylimystensä kanssa. Juuri tuotiin hänelle tieto, että Péter kuningas oli yhden ratsujoukon kera päässyt pakoon ja mennyt Rábcaa kohti. Ylipäällikkö odotti vain levänneitä ratsuja lähteäkseen sitte itse ajamaan takaa venezialaista.

Yltympäri virui useita verisiä ruumiita, kuninkaan seurueessa olleiden uusi-uskolaisten pappien; maanpakolainen tietäjä, joka ratkaisun hetkellä oli odottamatta ilmestynyt leiriin, oli heidät kaikki surmauttanut. Vanhus katseli nyt miettien ruumisriviä.

— Ihmettä he rukoilivat jumalaltaan, — sanoi hän, — mutta totisesti sanon, on vain yksi ihme: miehen rohkeus!

Vata herra tunsi Alpárin, vaikka tämän kasvoja peittikin veri, ja ojensi hänelle kätensä.

— Siinä on Thonuzóban poika! — sanoi hän.

Tätä mainiompaa ylistystä hän ei osannut hänelle antaa. Ja uudestaan ryhtyi ylipäällikkö puhumaan.

— Me päälliköt olemme päättäneet keskenämme, että kunnioitamme Thonuzóban poikaa ja annamme hänelle vapaan valintaoikeuden saaliista, ennenkuin sen jaamme. Katso ympärillesi, Alpár, ja vie telttaasi mitä silmäsi haluaa.

Heidän edessään oli kasassa useita kulta- ja hopeatavaroita, jalokivillä koristeltuja aseita ja kalliita kankaita. Aarteiden vieressä taas seisoi ja istui joukossa vangitut naiset, nuoret ja vanhat, tuskalliseen parveen kerääntyneinä.

Alpár antoi silmänsä kulkea toisesta toiseen, mutta sitä, jota hän haki, ei hän löytänyt heidän joukostaan. Silloin hän katsoi Ekeseä, laulajaa, joka seisoi siinä ihmettelevien ihmisten joukossa. Laulaja ymmärsi herransa katseen ja näytti kädellään erästä valkopukuista naista; nainen istui aivan yksikseen nahkasäkillä, pää polviin vaipuneena.

— Saaliikseni valitsen tämän! — sanoi Alpár.

Vata herra hymyili vähän.

— No, vie sitte telttaasi! — sanoi hän.

Ekese kosketti tytön käsivartta.

— Seuraa, neiti, vien sinut isäntäsi telttaan.

Zenóbia kohottautui hitaasti ja katseli pelokkaasti ympärilleen. Mutta kun hän leimuavan soihdun valossa näki sen miehen, jonka teltassa hänen tästä lähtien oli oltava orjana, kirkaisi hän kauhistuneena ja vaipui seuraavassa hetkessä tajuttomana maahan.

Alpárin ulkomuoto oli tällä hetkellä todella kauhistuttava. Koko hänen kasvojaan peitti paksulti hyytynyt veri; tummasta naamasta vain silmämuna loisti valkeana. Hän ei ollutkaan ihmisen kaltainen. Sellainen saattoi olla intialaisten satujen tiikerinpäinen demoni, joka yöllä hiipi kyliin kukistaakseen ihmiset heidän nukkuessaan.

VI.

Sota loppui. Joukot kulkivat kotiin.

Tonavan lehtimetsäisellä rannalla kulki itää kohti isoääninen ratsujoukko. Siinä oli noin kaksikymmentä Alpárin palvelijaa, vara- ja kuormahevosineen. Heidän seurassaan oli Omodé vaarikin, Ekese teini, Bozdurgán ja Marót.

Miesten leveään tuuleen oli omituinen seikka syynä. Mosonyin taistelun jälkeen oli Omodén ryhmä löytänyt kaislikosta yhdet kuninkaan kuormavaunut, joiden aisa oli poikki ja jotka olivat täynnä viinisäkkejä. Omodé vannotti silloin palvelijoitaan olemaan kertomatta löydöstään mitään, jotta itse saisivat juoda kaiken. Tämän valansa he uskollisesti pitivätkin. Heidän lähtiessään vielä neljä hevosta tuskin jaksoi kuljettaa heidän perässään noita märjillä lehdillä peitettyjä nahkasäkkejä, mutta nyt jo kaksikin riitti kuljettamaan kuivuneita jäännöksiä. Kaksi päivää takaperin oli Omodé napannut kiinni jostakin slovakialaisen säkkipillin soittajan: hänet istutettiin hevosen selkään ja vietiin mukana. Slovakki soitti heille yhden päivän taukoamatta, mutta sitte hän kyllästyi huviin ja luikki tiehensä seuraavana yönä. Sen jälkeen Ekese piti heidän musiikistaan huolta. Ollakseen hänelle mieliksi, antoivat he hänelle mahtavan saksalaisen oriin ja ripustivat hänen rikkinäisen nahkatakkinsa päälle punaisen samettimanttelin, jonka joku heistä oli sotatantereelta siepannut. Omodékin oli tullut hyvin varakkaaksi. Ukko istui satulassa kierretyllä kultalangalla kirjailtu messukasukka yllä, päässä oli hopeasarvinen saksalainen kypäri, ja hänen hevosensa oli kauttaaltaan lastattu kaikenlaisella kirjavalla saalistavaralla. Muutenkin miehet olivat hassunkurisesti puettuja, ja jokainen ratsutöyhdöllä varustettu. Sellainen oli heidän matkansa syksyisessä auringonvalossa kylpevällä rannalla, kuin viininkorjuun jumalan papit pitäisivät riemujuhlaansa.

Alpár päällikkö uskoi sotajoukkonsa serdarin haltuun ja lähetti sen edeltäpäin Levente herttuan leiriin Csepelszigetiin. Hän aikoi sieltä lähettää miehensä haavoitettujen ja saalista kuljettavien rattaiden kera kotiin, itse hän aikoi nuoremman Arpád-pojan seurassa lähteä Székesfehérváriin ollakseen läsnä valtiopäivillä ja hankkiakseen petshenegeille Marosin ispaanikunnan alueen, jonka Vata ylimyksineen lupasi hänelle Levente herran nimessä.

Muuten näytti siltä, ettei päällikön matka ollut niin kovin kiireinen. Hän itse matkusti laivalla Tonavaa alas eikä päiväsaikaan paljon nähnyt palvelijoitaan. Mutta kun illalla Zenóbiaa varten piti pystyttää makuuteltta virran rannalle, silloin aina ilmestyi näkyviin miehistön selvempi osa.

Aluksen peräsintä hoiti Alpár, airoissa taas oli kaksi jättiläiskokoista hanságilaista soutajaa. Nuo kaksi laivamiestä olivat hämmästyttävässä määrässä toistensa näköisiä. Kummallakin oli karkea majavannaama ja pienet keltaiset silmät.

Kirjaillulla verholla peitetyllä heinäpatjalla lepäsi aluksessa päällikön orjatar, Zenóbia. Hänen jalkojensa luona ja hänen sylissään oli vesikukkia; varjokatoksen suurta lehteä hypisteli hän kädessään. Tyttö oli uninen; hänen kasvonsa olivat kalpeat, melkeinpä läpikuultavat kuin perhosen siivet, joiden peitinpölyn syksyinen usva on huuhtonut.

Nyt avasi hän silmänsä.

Toisen majavamiehen suonikas, maanvärinen käsi näytti kohti rantaa. Sinertävässä etäisyydessä seisoi yksinäisen, suuren lammen alla musta metsähärkä. Suuren etäisyyden lakia näytti vanha härkä pienen kissan kokoiselta. Nyt se mylvähti, — ääni kuului kaukaisuudesta kuin yöperhosen surina, — sitte se katosi pensaisiin.

Äkkinäinen väristys kulki läpi Zenóbian jäsenten, kun alus saapui lehtipuiden muodostaman holvin alle. Rannalta kajahti airon loiske hiljaa takaisin.

Valkeita, sinipunervia ja keltaisia suuria kukkia kasvoi kuivuneessa virran haarassa. Kaikki kuihtuneita, surkastuneita ja uneliaita. Rikollisia naisia, jotka odottivat kuolemantuomiotaan ja sillä välin uneksivat satumaisesta onnestaan, joka heidän turmionsa aiheutti. He muistelevat kesäöiden tuoksuavaa hurmausta, hurjaa tanssia, jonka ovat tanssineet etelätuulen kanssa, tulisia suuteloita, joita ovat vaihtaneet auringonsäteen kanssa. Kuuramiekkoineen lähestyy heitä jo pyöveli… Ylhäällä rannalla huojuu nurmiruusupensaita. Ne ovat täynnä piikkimarjoja, jotka ovat punaisia, kirpeitä ja uhittelevia kuin neitosen suu. Viisaat immetkin siellä ylhäällä kuulevat pyövelin lähestyvät askeleet. Heidän sydämensä valtaa silloin katkeruus ja synkästi kadehtien he katselevat narrimaisia naiskukkia, jotka niin mielellään kuolevat.

Kirkas valo häikäisi Zenóbian silmiä. Kaikki oli kullankeltaista hänen ympärillään: vesi, rantametsä ja taivaan laki. Läheisen kuoleman ajatus saattoi maailman omituiseen tuskalliseen värihurmaukseen. Taivas hehkui ja välkkyi intohimoisesti; sen syvyydessä pilvenhattarat syleilivät toisiaan pitkällä häämatkallaan. Metsä tahtoi vielä kerran olla kaunis ja puki ylleen purppuraisen ja kultaisen vaippansa. Autereisessa ilmassa virtaili kasvin tuoksu, hedelmällisyyden ja kypsyneisyyden tuoksu.

Syksyn hurmaus valtasi Zenóbiankin sydämen. Hänen sydämensä jyskytti, veripunainen suunsa vavahteli, kun hän katsoi Alpárin silmiin. Hän ei kestänytkään nuoren herransa katsetta. Häntä pyörrytti, hän loi alas katseensa. Mutta sitte hän kuitenkin taas katsoi häntä, pelokkaana ja kuitenkin uteliaana, niinkuin lapsi katsoo syvyyteen.

Avoimin silmin hän uneksi olevansa Syksyn morsian, ja että hänen aluksensa oli kukitettu ruumisarkku, jota kultavirta hiljaa kuljettaa. Pian he saapuvat salaperäiselle saarelle, jolla keltapylväinen temppeli kohoo. Siellä on Onnellisen Kuoleman alttari. Minne tahansa hän nyt menee, kaikkialta puut ja pensaat katsovat häntä äänettömällä ihmettelyllä. Ryhmittyvät, kumartuvat toistensa puoleen, osoittavat häntä lehtikäsillään: Siellä, siellä viedään kuningas Syksyn morsianta.

Tytön silmät sattuivat nyt äkkiä pieneen puuhun, jonka jälkikesä oli pukenut valkoisiin kukkiin. Tämän myöhästyneen kukkimisen suloinen ja toivoton ihme, joka ei koskaan voi valmistua hedelmäksi, vaan kuihtuu, viehätti Zenóbiaa. Hän taputti käsiään ja nauroi, — Alpárista tuntui silloin kuin valkoinen helmisade valuisi hänen sydämeensä, — mutta sitte vaihtui nauru yhtäkkiä itkuksi. Hän ei itsekään tiennyt mitään syytä, mutta kuitenkin ahdisti hänen sydäntään niin, että täytyi itkeä.

Kun aurinko katosi rantapuiden taakse, valtasi luonnon kuoleman raskaus. Kalpeaksi tuli taivas, kalpeaksi maa ja vesi. Alakuloinen tuuli särki Tonavan tyynen pinnan, ja silloin kalpenivat Zenóbian kasvotkin. Hän kohotti molemmat kätensä ja luki iltarukouksensa. Kun hän lopetti, tulvahti äkillisen selvenemisen katkeruus hänen sydämeensä ja hän alkoi itsekseen taistella taivaitten herraa vastaan.

— Jumalani, Isäni, mitä olet minulle tehnyt? Keisarin jälkeläisen olet tehnyt barbarin vuodetoveriksi.

Alpár ehkä aavisti, mitä tytön mielessä liikkui. Hän laski kätensä hänen olalleen.

— Minne katosi kyyhkyseni naurava tuuli?

Tyttö ei vastannut, vaan katsoi häntä suurilla, surullisilla linnunsilmillään.

— Teen sinut päällikkötelttani rouvaksi, — puhui päällikkö hiljaa.

Zenóbia väänteli käsiään epätoivoissaan.

— Kuinka voisin olla vaimosi? Kuinka? Eikö ruumiini, sieluni ole Pyhän
Neitsyen?

Hän ajatteli kauhistuneena Pyhää Neitsyttä, ei lempeätä, hyvää äitiä, vaan kreikkalaisen luostarin tylyä impeä, joka istuu kultaistuimella ja tulikuolemalla rankaisee palvelijattariaan, jos he ovat lupauksensa pettäneet.

Alpár ohjasi aluksen rantaa kohti. Päällikön palvelijat olivat sinne jo laittaneet tulen ja pystyttäneet teltan yöksi.

Zenóbia asettui tulen luo ja piti kauan aikaa palelevia pieniä käsiään liekkejä kohti ojennettuina. Kämmenien kautta levisi suloinen lämpö hänen jäseniinsä, ja kun hän myöhemmin nousi ylös, olivat hänen kasvonsa taas ruusuiset ja silmänsä välkkyivät.

Lämpimät turkit yllään hän sitte asteli rannalle ja katseli kauan aikaa tähtitaivasta. Lentävät tähdet kyntivät kokonaisissa kipinöivissä parvissa tummaa taivasta. Ne kyllästyivät siellä ylhäällä kylmään yksitoikkoisuuteen ja vaihtoivat koko tähtiloistonsa hetkelliseen leimahtamiseen. Palavin silmin, hurmaavalla nopeudella ne kiiruhtivat toistensa ohitse ja heittäytyivät pimeään syvyyteen. Tulinen jälki, jonka ne jättivät avaruuteen, oli kuin yössä kajahtava riemuhuuto.

— Lentävät, lentävät! — kuiskasi Zenóbia ja levitti molemmat käsivartensa sekä hieroi silmiään.

Hänetkin valtasi jonkinlainen hurja ja suloinen alakuloisuus. Jos hän olisi ollut tähti, olisi hänkin heittäytynyt syvyyteen huutaen ja liekehtien hävitäkseen mustaan tyhjyyteen.

Aika oli jo hyvin myöhäinen, kun puiden alla kävelevät aseelliset vartijat kuulivat hiljaista kanteleensoittoa naisteltasta. Päällikön orjatar lauloi. Se oli joku outo laulu, niin murheellinen ja suloinen, sen ohessa niin tulinen ja riutuva kuin puolisoaan kutsuvan satakielen laulu.

VII.

— Ensi yön nukumme Leventen leirissä, — sanoi Alpár.

Oli myöhäinen iltapäivä, kun he kulkivat Megyesin sataman ohitse.

Satamanuorukaiset istuivat ja puhelivat rannalla. Vene kulki kyllä keskivirtaa, mutta siitä huolimatta kuului satamamiesten ääni hyvin. Sanat kimposivat takaisin virran kalvosta, ja puhe kumpusi voimakkaana kuin manalan ääni.

Yhtäkkiä Alpár hätkähti. Mitä se oli?

Gellért piispan nimi kaikui veden yli…

Gellért piispa!

Hänen nimensä kaikui leveän virran yläpuolella kuin kellon kumahdus… Päällikön kasvot synkistyivät, hänen suunsa vääntyi pahasti… Ei, ei! Hän ei tahdo kuulla hänestä! Hän ei tahdo kuulla mitään papista, joka itse oli hyvyys ja heikkous ja kuitenkin niin ihmeellisellä, käsittämättömällä vallalla hallitsi ihmisiä… Jos hän olisi joutunut silmä silmää vasten hänen kanssaan, silloin kun hän miekka kädessä nelisti hyökkäävän joukkonsa etunenässä, niin ehkä hän olisi heittänyt aseen kädestään… Kunpa ei sellaista kauheata hyvyyttä olisi maailmassa!

Hän pisti melan syvälle veteen ja voimakkain vedoin työnsi venettä eteenpäin. Hanságilaisetkin alkoivat nopeammin liikutella airojaan, ja vene halkoi vihaisemmin vettä. Ponnistuksesta huohottaen, kiivaasti rientäen he saapuivat Budán rauniokaupungin seuduille. Vanhojen jäännösten, tuntemattoman kansan kylmilleen jääneen pesän luona näkyi Budán matala puuvallitus.

Jo hämärsi, kun he saapuivat Pestin kalliovuorten kohdalle. Virran yli kohoavan jyrkän kallion juurelle oli pystytetty pari puuhökkeliä; sitä vastapäätä vasemmalla rannalla on pieni Pestin kaupunki. Tonavan rannalla on kaupungin tori: siellä kohoaa uusi-uskolaisten kirkko.

Alpár jätti melomisen ja kääntyi ihmeissään kirkkoa kohti.

Kellot soivat juhlallisesti, mutta niiden äänen voitti tuhansien ihmisten harras veisuu. Pakanalliseksi muuttuneen maan sydämessä kaikuu vapaana ja voitonvarmana uuden uskon pyhä hymni! Temppelin avatusta ovesta ja akkunoista tunkee vieno valovirta pimeään yöhön. Ovesta saattaa nähdä sisällä kirkkaassa valossa liikkuvan kultapukuisia yleviä olentoja. Mutta ulkona, pimeällä torilla polvistuvat tuhannet ihmiset, kasvot kohti temppeliä. Heidän asennostaanko näkyy, että heidät kaikki on vallannut sama huumaava ja intohimoinen tunne.

— Hän on siellä sisällä! — mutisi Alpár.

Ja äkkiä hänet valtasi taikauskoinen pelko. Hän pelkäsi Gellért piispan astuvan ulos temppelistä, käyvän kuivin jaloin yli veden ja tulevan lempeästi hymyillen puhuttelemaan rakasta nuorta kaniikkiaan, kuten hänellä ennen oli tapana… Kunpa ei sellaista kauheata lempeyttä olisi maailmassa! Eteenpäin! Eteenpäin!

Yö nieli valon. Laulu lakkasi. Kuului enää ainoastaan kylmän, mustan virran kohina. Vene kulki taas autioiden, matalain rantojen välitse.

Nyt he saapuivat Csepelin haaraan.

Yhtäkkiä kuului pitkäveteinen, tuskallinen huuto.

Päällikön sydämen lävisti suuren, koskaan parantumattoman onnettomuuden aavistus.

— Bissanyé — huj!

Ratsumiehen musta haamu heittäytyi veteen.

— Kuka olet? — kysyi päällikkö.

— Olen palvelijasi Hurtoba! — huusi ratsumies.

Se oli vanha serdari.

— Hurtoba, missä on joukkoni? — kysyi Alpár.

— Noin viisisataa odottaa prinssin leirissä!

— Ja muut, Hurtoba?

— Muut kelluvat Tonavassa, suurherrani, ja lepäävät Pestin vuoren juurella, tapettuina.

— Mitä on tapahtunut, Hurtoba? Kerro, jos elämäsi on sinulle rakas!

— Olen kyllästynyt elämääni, suurherrani, mutta siitä huolimatta tottelen käskyäsi. Juuri siksi jäinkin eloon, että saisin menettelystäni tehdä tiliä päällikölleni.

— Mitä on joukolleni tapahtunut?

— Käskysi mukaan johdin sotajoukon Mosonyista Csepeliä kohden ratsastaen alati Tonavan rantaa… Kolme päivää takaperin saavuimme Pestin kalliovuoren juurelle, siellä liittyi joukkoomme maanpakolainen suuri tietäjä, ja silloin koitti meille onnettomuuden päivä… Vakoojamme ilmoittivat, että András prinssin sotajoukko lähestyy… Vuoren juurella tapasimme koko joukon uusi-uskolaisia, jotka lippuineen ja ristineen kulkivat Arpádin poikaa vastaan. Etunenässä kulki paljon pappeja, niiden joukossa Marosvárin piispa Gellért ja lisäksi kolme muuta ylipappia, joita sanottiin Bödiksi, Beszterédiksi ja Benetaksi… Kun suuri tietäjä katseli uusi uskolaisia, rupesi hänen sisunsa kuohumaan ja hän yllytti heidän kimppuunsa mieheni, jotka sitte alkoivat murhata heitä… Olihan András ja Levente prinssien nimessä meitä käsketty tappamaan uusi-uskolaiset.

— Ja Gellért piispa? — kysyi Alpár.

— Hänetkin tapettiin muiden mukana. Vain Beneta yksin pääsi pakoon.

Päällikkö taivutti alas päänsä.

— Ah, voi herrani, hyvä Gellért herrani! Sanoit kerran tahtovasi poimia viinimaljoja petshenegiläisistä orjantappuroista. Ja kuitenkin kävi niin, että piikit repivät sinut verille!

Vanha Hurtoba jatkoi kertomustaan:

— Monen sankarin olen nähnyt kuolevan, mutta kukaan ei ole rohkeammin katsonut kuolemaa silmiin kuin tuo pappi. Olisi voinut luulla hänen iloitsevan kuolemastaan. Hän hymyili ystävällisesti, kun jo vuosi verta monesta haavasta, ja siunasi meitä ristinmerkillä. Mieheni vimmastuivat tästä ja raahasivat hänet vuoren huipulle. He löysivät sieltä pienet käsirattaat, sitoivat hänet niihin kiinni ja työnsivät alas syvyyteen. Nyt hänen ruumistaan säilytetään Pestin kirkossa ja ihmiset tekevät sinne toivioretkiä.

— Ja sotajoukkoni? — kysyi Alpár synkin kasvoin.

— Kun miehemme surmasivat uusi-uskolaisia, saapui prinssi András joukkoineen. Kun hän huomasi meidän hommamme, puhallutti hän paikalla torveen ja iski niskaamme. Hyökkäys yllätti meidät äkkiarvaamatta, miehet olivat hajaantuneet pitkin seutua, suuri osa oli astunut alas ratsultakin… Se ei ollut mitään taistelua, vaan teurastusta. He repivät meidät kappaleiksi, polkivat jalkoihinsa, ajoivat Tonavaan… Kun jo kurkkumme oli verillä, emme silloinkaan vielä tietäneet, mikä oli hätänä. Olimmehan András herran tähden vuodattaneet vertamme, hänen käskystään olimme hävittäneet uusi-uskolaiset, ja nyt hän risti kädessä hyökkäsi kimppuumme ja iski meidät kuoliaaksi. Vanha tietäjäkin sai siellä surmansa venäläisestä sotakirveestä…

Serdari vaikeni, Alpárin rinnasta kuului tuskallinen korina. Hänellä oli sellainen kauhea tunne, että tavaton kivimöhkäle painaa hänen sydäntään. Ja tästä painosta hän ei enää koskaan elämässään päässyt kokonaan vapaaksi.

— Mitä pelkäämällä pelkäsin, se on minut saavuttanut! — mutisi raamatun sanoilla pakanallinen päällikkö.

— Kun olin koonnut joukkoni jäännökset, — jatkoi serdari tilintekoaan, — vein ne prinssi Leventen leiriin. Itse asetuin tänne vartioon, sillä tiesin, että sinun täytyy tulla tätä tietä, ja kaksi päivää jo olen sinua odottanut. Jos pidät minua syyllisenä, suurherrani, niin tuossa on miekkasi ja tässä kaulani.

— Vie minut Leventen leiriin! — sanoi Alpár.

Ukko katsahti Angyikaan ja sanoi sitte hiljemmin:

— Häntä et voi viedä mukanasi, suurherrani. Levente herra on ankara päällikkö. Kun hän sai vihiä herrojen kamuista, käski hän tappaa kaikki naiset, jotka tulevat leiriin. Viinitkin hän kaatoi kaikki Tonavaan ja poltti roviolla paljon kirjavaa korua, jota oli saatu saksalaisilta. Prinssi on vannonut, ettei laske kädestään miekkaa, ennenkuin on nähnyt sen punaisena petturiveljensä verestä, ja nyt hän odottaa vain teitä kahta, sinua ja Vataa, lähteäkseen joukkoineen liikkeelle.

Sillä välin saapuivat rannalle myöskin päällikön telttapalvelijat Ekesen ja Uniódén kera. Alpár valitsi joukosta neljä miestä ja viittasi sitte Ekesen luokseen.

— Sinä lähdet heti matkalle ja viet Angyikan Begen petshenegileiriin. Viet hänet Alpár päällikön vaimona. Päällään vastaa hänestä jokainen petshenegi.

— Ymmärrän, herrani! — vastasi Ekese.

Päällikkö hyppäsi rannalle.

— Vie minut Leventen leiriin! — sanoi hän serdarille.

— Alpár, älä jätä! — lausui Zenóbia hiljaa.

Mutta Alpár ei vastannut, vaan nousi satulaan.

— Alpár, älä jätä! — huusi Zenóbia toistamiseen.

Päällikkö kannusti ratsuaan ja nelisti keihäsmiehineen tiehensä… Kuka välittäisi naisen huudoista, kun korvat ovat täynnä tuhannen miehen kuolemankorinaa? Hän oli jo ehtinyt kauaksi, kun pimeästä yöstä taas kaikui hänen korviinsa epätoivoinen, häipyvä huuto:

— Alpár, älä jätäl

VIII.

Kuu kumotti jo korkealla Soroksárin rannan yläpuolella, kun Hurtoba pysähdytti joukon ja viittasi miehiä olemaan hiljaa.

Kaukaa yöstä kuului kopinaa ja hevosenhirnuntaa.

Edelle lähetetyt vakoojat palasivat ja kertoivat, että joukko Tiszan herroja kulki heidän edellään pitkin rantaa. Luultavasti Vata tai joku muu päällikkö johti heitä, koska heillä oli mukanaan paljon palvelijoita ja varahevosia.

Alpár päällikkö puhallutti silloin torviin ja tiszalaiset vastasivat samalla tavalla. Kun nuo kaksi joukkoa kohtasivat toisensa, niin todellakin Vata otti heidät vastaan muutamain soihduilla varustettujen miesten ympäröimänä.

Kun he kättelivät toisiaan, huomasi petshenegipäällikkö, että ylipäällikön pää oli siteessä. Kuitenkin hän oli muistavinaan, ettei Vata Mosonyin taistelussa haavoittunut. Hänen vaatteensakin olivat rikki ja veressä, mikä seikka kummastutti Alpária, kun hän tiesi bellusilaisen suurherran rakastavan sotaista komeutta.

— Mistä tulet, veljeni? — kysyi nuorukainen.

— Székesfehérvárista huvittelemasta, — vastasi ylipäällikkö.

— Puhuitko András herran kanssa valtakunnan asioista?

— Puhuin.

— Ja mitä hän vastasi?

Vata osoitti silloin sidottua päätään ja sanoi:

— Kas tässä on kuninkaan vastaus pääkuoreeni piirrettynä.

— Miksi nimität kuninkaaksi Szár Lászlón poikaa? — kysyi hämmästynyt petshenegi.

— Hän kruunautti itsensä siksi Fehérvárissa. Saavuin myöhään, mutta kuitenkin voin sanoa, että komeat olivat kemut. Piispa painoi hänen päähänsä Istvánin kruunun, juuri leivottu unkarilainen kuningas suuteli sitte ristiä ja vannoi olevansa pyhän kirkon kuuliainen palvelija.

Vata kertoi näistä kauheista asioista hiljainen ivan väre äänessään.

— Ja kansa? — kysyi Alpár. — Kansa?

Äsken vielä jumaloitu kansanjohtaja teki kädellään halveksivan liikkeen.

— Kansako? Kuningas jakeli hopearahoja kansalle ja kansa huusi: Kyrie eleison!

Syntyi pitkähkö äänettömyys. Vihdoin jatkoi Vata kuivasti:

— Kun saavuin Fehérváriin, olivat pidot jo lopussa… Kohtasin kuninkaan kadulla, tartuin hänen ratsunsa suitsiin ja sanoin: Koira on äitisi, András, kavaltaja olet! Suurherra ei itse vastannut, vaan viittasi venäläisilleen, ja nämä sitte veistelivät sotakirveellään kuninkaan vastauksen päähämme. Olimme jalkaisin, juhlapuvussa, siksi he helposti meidät voittivat… Samalla he hyökkäsivät kaupungin edustalla majailevan sotajoukkonikin kimppuun. He tapasivat mieheni viinitynnyrien ääressä ja iskivät heidät kuoliaaksi. Menetimme siellä paljon kunnon miehiä. Minä ja palvelijani raivasimme miekalla itsellemme tien kaupungin läpi ja pääsimme pakoon.

— Kuinka meidän nyt käy, herrani? — kysyi Alpár.

Vata kohautti olkapäitään.

— Siitä vain on mieleni paha, että puhkaisin venezialaisen Péterin silmät. Ajoin häntä takaa Mosonyistä Zámoriin asti — kuninkaalla oli hyvä hevonen! — siellä pakotin hänet sulkeutumaan erääseen saksalaiseen aateliskartanoon. Puolen kolmatta päivää hän puolustautui urhoollisesti kuin metsäkarju, mutta vihdoin minä hänet voitin ja puhkaisin hänen silmänsä. Mutta kautta sieluni sanon: jos vielä kerran tapaan tuon sokean miehen, niin seuraan häntä… Sen teen! Hän oli etikkakuningas, mutta András on myrkkykuningas… Metsäpäärynän vaihdoimme keisoon; sisiliskon käärmeeseen. Peter on uusi-uskolainen ja polvistuu saksalaisen edessä; András on yökonuskoinen ja polvistuisi vaikka hevoseni edessä, jos hän siten saavuttaisi kruunun. Vaikka hänellä olisi yhtä paljon silmiä kuin riikinkukon hännässä ja minä puhkaisisin ne kaikki, niin sittekin täytyy valittaa suuresti Péterin kahta silmää.

— Kuinka meidän nyt käy, herrani? — kysyi Alpár uudestaan.

Vata kohotti ylpeästi päänsä.

— Kun kerran söimme kalat, tulee meidän särpiä liemikin. Sotaako kaivataan? Tulkoon sota! On vielä tervejalkaisia varsoja pusztalla… Päästämme Fehérvárin käärmeen niskaan Csepelin lohikäärmeemme, viekkaan Andrásin niskaan tulta syöksevän Leventen. Leventessä virtaa oikea Arpádin veri: hän on kova, terävä ja puhdas kuin terässäilä… Andrásilla on vain niska, kuten kaikilla Arpádin pojilla, mutta Leventellä on niskain niska… Tiedätkö, mitä teemme tänä yönä? Kohotamme kilvillemme Leventen, hän olkoon Unkarin ruhtinas!

Vata lausui tämän jo jyrisevällä äänellä, ja hänen ympärillään ratsastavat herrat murisivat hyväksyvästi.

Sillä välin saapuivat he jo Taksonyin tienoille. Siellä alkoi rantaseutu muuttua metsäiseksi. Ennen pitkää joutuivat ratsastajat rämeiseen metsään. Polku kiemurteli mahtavien, ryhmyisten, kumaraan painuneiden puunrunkojen välistä.

Alpárin samoinkuin muidenkin herrain sydämen täytti omituisella hartaudella ajatus, että he pian saavat katsoa silmästä silmään Leventeä, maankuulun perheen ehkä kovinta vesaa. Sillä eivät ainoastaan unkarilaiset, vaan ikivanhoista ajoista lähtien kaikki itämaiset ratsastajakansat kohtelivat suurella, melkein taikauskoisella kunnioituksella legendamaista alkuperää olevaa Almosin perhettä. Volgasta Lajtaan asti jokainen tiesi, että tämä hallitsemaan luotu suku erosi sekä ruumiillisesti että henkisesti kaikista muista ihmisistä, aivankuin itsekseen kulkeva jalo petoeläin eroaa laitumella käyvästä laumasta. Sen suvun miehet olivat vakavia, viekkaita ja vahvoja kuin leijonat; jokainen oli esi-isiltään perinyt kauhistuttavan tahdonvoiman, joka sai aikaan ihmeitä niin hyvässä kuin pahassakin. Kerrottiin, etteivät he osanneet nauraa eikä itkeä. Regösit taas lauloivat, että heidän naisensa olivat haukkoja naakkain keskellä: he olivat kaikkia muita naisia rohkeammat, kauniimmat ja tulisemmat.

Yhtäkkiä Alpár pysähdytti ratsunsa ja tarttui Vatan käsivarteen.

— Näetkö, herrani, näetkö?

Metsän sydämessä, näköjään äärettömän kaukana kiilui vahvavaloinen, valkoinen tähti.

— Kuuletko, herrani, kuuletko?

Yöstä kuului laulua… Tuhansien ihmisten laulua… Ei se oikeastaan ollut laulua, vaan paremminkin epätoivoisen surullista ulvontaa. Mustan toivottomuuden, raivokkaan tuskan valitusvirttä. Ikäänkuin tuhannet susiemot olisivat vaikeroineet penikkainsa verisen ruumiin ääressä.

— Vietetään peijaisia, — kuiskasi Vata.

— Kenet haudannevat näin? — kysyi Alpár väristen.

— En tiedä. Mutta vaikka itse vanha Jumala olisi kuollut, eivät metsän asukkaat voisi häntä syvemmin surra.

Kylmät väreet puistattivat noita kahta pakanapäällikköä, jotka muuten ainoastaan nimeltään tunsivat pelon. Ei kumpikaan uskaltanut kannustaa ratsuaan. Heidän hevosensa astelivat lyijynraskain jaloin, mutta niinkin he tarpeeksi ajoissa ehtivät murhepaikalle.

Keskellä metsää oli suuri aukeama. Aukeamalla paloi polttorovio, niin tavaton puuröykkiö, ettei ehkä sellaista oltu sitte Attila kuninkaan hautauksen rakennettu. Rovion ympärille oli sijoittunut sureva perhe: useita tuhansia ihmisiä. Vanhoja ja nuoria, loistavapukuisia ylimyksiä ja repaleisia köyhiä, mutta kaikki sotureita. He istuivat ja seisoivat fantastisissa ryhmissä loimuavan rovion ympärillä. Monet syleilivät toisiaan, kuten veljekset isänsä hautajaisissa; muutamat suuressa surussaan nojasivat päätään naapurinsa olkaa vastaan; toiset kieriskelivät maassa. Koko metsä kohisi, valitti, nyyhki ja kamppaili.

Vata astui satulasta ja puhutteli erästä vanhaa miestä.

— Ketä täällä haudataan?

Ukko käänsi häntä kohti lasimaiset silmänsä, mutta ei vastannut, vaan nyökäytti päätään.

Vata herra raivasi silloin itselleen tien joukon läpi ja astui rovion ääreen.

Keihäällä lävistetyn sotaratsunsa rinnalla makasi tulessa loistava-aseinen, kookas nuorukainen. Hulmuavat liekit eivät vielä koskettaneet ruumista, vaan syleilivät sitä yltympäri muodostaen sen yläpuolelle tulikielen.

Kun Vata herra näki nuorukaisen kalpeat kasvot, päästi hän käheän ulvahduksen kuin isäntäänsä itkevä koira. Sitte hän tempaisi vyöstään veitsen, loikkasi vasemmalta ohimoltaan hiussuortuvan ja heitti sen tuleen.

Alpárkin astui rovion luo.

Vaikkei hän koskaan ollut nähnyt sankaria, tunsi hän hänet kuitenkin heti. Hänen piirteensä olivat ankarat kuin raudasta taotut. Hänen nenänsä kaareutui rohkeasti, hänen suunsa ympärillä ja otsallaan lepäsi majesteetillinen tyyneys, jumalaisen ylpeyden ilme. Pää oli pyöreä ja mahtava kuin tiikerin. Jäsenet pitkät, kuten Arpádin kaikkien jälkeläisten. Jäntevän, ruskean käden jäykät sormet puristavat lujasti päällikön nuijaa. Sormien kynnet ovat kaarevat ja terävät kuin haukan… Roviollakin maaten hän hallitsee vielä ympärilleen kerääntynyttä joukkoa.

Alpár veti helmillä koristetusta tupesta veitsensä leikatakseen suortuvan hiuksistaan…

Loppu, kaiken loppui Unkarin tasangot, Unkarin pusztat, täyttykää kyynelistä ja murheesta, sillä Leventen kera kuoli magyarien Vanha Jumalakin. Levente oli viimeinen Arpád, joka uhrasi hänelle kummuilla. Tästä lähtien ei kukaan hänelle enää uhraa eikä hän ole oleva vapaiden herrojen Jumala, vaan piileskelevien kerjäläisten, jotka kuiskaten lausuvat hänen nimensä metsien tunkkaisessa hämyssä… Ja kuoli vanha magyarilaisuuskin. Koskaan ei magyari enää ole oleva vapaa, sillä hän ei ohjaa kohtaloaan oman tahtonsa voimalla, vaan hän on konttiva alttarien edessä ja luikerteleva kansojen neuvoskunnissa. Loppunsa sai oma magyarilainen jumala, oman magyarilaisen maailman mainehikas unelma; tämän jälkeen magyari käy ja tungeksii kansalaumojen yhteisellä laitumella. Loppu, kaiken loppu! Turhaan siis rakennettiin röykkiöitä ruumiista, jotta voitaisiin hyökätä taivaaseen ja pysähdyttää päivän kulku: ajan kaikkivaltias henkäys puhalsi heidät takaisin maan tomuun, josta olivat nousseet. Turhaan raukesi pakanain kiivas rynnistys: heidän tiensä katkaisi aika taivaaseen ulottuvan rautamuurin tavoin. Kaiken loppu!

Hänen katsellessaan mietteissään rovion tulta, syttyi yhtäkkiä omituinen valo Alpárin sielussa.. Ja silloin hän ymmärsi, että heidän sodankäyntinä oli alusta alkaen ollut toivoton. Pakanat menettivät taistelunsa jo silloin, kun he vielä satuloivat hevosiaan. Sillä he asestautuivat tappamaan ruumiita; mutta mahtava vihollinen ei asu ruumiissa, vaan sieluissa. Lujaa uskoa vastaan ei voi taistella keihäällä, vaan vielä lujemmalla uskolla. Mutta heillä ei ole uskoa ollenkaan. Ei hän eikä varmaan Vatakaan ole enää pitkään aikaan voinut uskoa tietäjäin ja loitsijain yksinkertaisiin taikoihin; he olivat uskovinaan, koettivat pakottaakin itseään uskomaan, mutta eivät voineet. Oh, nuo mustat papit ovat tehneet hyvää jälkeä! Jolleivät he voineetkaan valaa uutta uskoa jokaiseen sydämeen, kykenivät he tukahduttamaan vanhan kaikista. Itse Vatakaan ei enää ollut vanha-uskolainen, hän vain kapinoitsi uuden uskon tyranniutta vastaan. Päälliköistä kaikkein pakanallisimmatkin tuumiskelivat näin: Jos ruhtinas Arpád joutui helvettiin, joudan minäkin sinne! — Sisimmässä sydämessään he eivät kieltäneet uuden Jumalan mahtavuutta, mutta he taistelivat häntä vastaan, koska heidän ääretöntä vapaudenrakkauttaan loukkasi hänen holhouksensa ja rajaton mahtinsa. Ja monet kapinoivista olivat salaa vakuutettuja siitä, että he tulevassa elämässä saavat kärsiä töistään ja niin tulevat vapaudenrakkautensa marttyreiksi. He olivat oikeita magyareja, jotka pitivät vapauttaan autuuttaan kalliimpana ja rakastivat isänmaataan enemmän kuin taivasta. Mutta heidän jäykässä päättäväisyydessäänkin ja salaisessa pelossaankin kyti uusi usko. Ei, he eivät enää olleet oikeita pakanoita. Heidän isänsä olivat. Muhkeiden, vahvain petojen lailla he kiertelivät pusztia, uskoivat elämään, elivät oman itsensä vuoksi elämäänsä eivätkä koskaan kysyneet, mitä sitte seuraa. Mutta nuorten sydämessä iti jo kuoleman siemen, jonka mustat papit olivat taitavasti kylväneet, eikä heidän elämänsä sen jälkeen enää ollut todellista elämää. Aina piili heidän mielessään kysymys: Mitä sitte seuraa? Tämä kauhea kysymys välähti nytkin heidän sielussaan heidän seisoessaan viimeisen pakanaruhtinaan rovion ääressä. Muutamat tunnustivat, ettei seuraa mitään; toiset uskoivat, että jotakin seuraa. Ja nämä molemmat mahdollisuudet lannistivat pakanain itseluottamuksen. Mustat papit opettivat kansalle kauhean taidon: opettivat sen ajattelemaan. Onnellisesta eläimestä tuli ihminen, ja ihminen kärsii, sillä hän ajattelee.

Alpár tunsi vihlovaa pyörrytystä. Tuota pyörrytystä, jota vuosituhansia kestäneen onnellisen tiedottomuuden usvasta päivänvaloon haparoiva ihminen lienee tuntenut ensi kerran havaitessaan elämänsä rajat. Tästä pyörrytyksestä ei enää pääse vapaaksi: se on seuraava viimeistä ihmistä hautaan.

— Vata herrani, mitä nyt tehdään? — kysyi petshenegi hiljaa.

Ylipäällikkö laski kätensä ratsunsa harjalle.

— Nyt ei tehdä enää mitään. Menen kotiin pusztalleni, kylvän kauraa ja kasvatan varsoja. Sinä puolestasi mene takaisin Marosvárin pappilaan ja jatka messuasi siitä, mihin keskeytit. Mustat papit ottavat kyllä mielellään sinut vastaan, sillä heidän jumalansahan antaa arvon takaisin tulleille lampaille.

Tätä sanoessaan hänen kasvonsa vääristyivät. Sydämessä ääretön katkeruus heittäytyi kansan ylipäällikkö sitte hevosensa selkään ja nelisti mustaan yöhön sanomatta jäähyväisiä kenellekään entisistä asetovereistaan.

IX.

Kaikki luulivat pakanamyrskyn hävittävän uuden uskon nuoren laihon.
Ja kävikin selville, että verinen vihuri oli kääntynyt sille hyväksi.
Sielun kylvö orasti kauniimpana ja rehevämpänä nyt kuin koskaan ennen.

Papit eivät turhaan olleet kuoleman evankeliumin julistajia: voiton, jota he eläessään eivät olleet voineet saavuttaa, hankkivat he kuolemallaan. Ja se oli luonnollistakin, sillä heidän elämänsä ei voinut olla täydellinen, mutta kuolemansa oli.

Erittäinkin oli Gellért herran kuolema tuhoisa isku pakanain asialle. Hänen kuolemansa käännytti ehkä useampia pakanoita kuin koko hänen elämänsä. Jättäen heikon tomumajansa kohosi hänen henkensä jättiläissuuruisena pilvien yläpuolelle, toisen maailman saarnatuoliin, ja sana, jota hän muinoin heikolla äänellä ja vieraalla kielellä oli julistanut, kaikui nyt ukkosen äänenä kautta maan. Ja kansa painui polvilleen sen edessä.

Mosonyin taistelun jälkeen sanoi Vata: Maassa ei enää ole ainoatakaan kristittyä! Äkkiä kävi ilmi, että maassa tuskin oli enää ainoatakaan pakanaa. Oli vain villiintyneitä ihmisiä, joiden mielen oli vienyt kuninkaan tyrannius ja viha muukalaisten röyhkeyttä kohtaan. He selvisivät äkkiä verisestä hurmauksestaan ja kauhistuen havaitsivat, mihin olivat vyörymässä.

Siellä-täällä kömpivät paenneet papit esiin piilopaikoistaan. Missä ikinä ilmestyivätkään, otti kansa heidät vastaan intohimoisella ilolla. Katuen lankesivat he heidän jalkojensa juureen, kostuttivat ne kyynelillä ja suudelmilla ja veivät heidät riemuiten takaisin kyliin.

Papit taas, jotka vielä äsken olivat olleet kansan sortajia, muistivat nyt olevansa Kristuksen palvelijoita. He antoivat anteeksi kaikki. Vieläpä nuo pakenemisen kärsimyksissä köyristyneet miehet lohduttivat, rohkaisivat härjän voimaisia murhaajiaan, jotka eivät voineet, eivät rohjenneet uskoa anteeksiantamukseen. Omasta jalomielisyydestään liikutettuina siunasivat he noita ihmisiä, jotka pari päivää takaperin verenjanosta suunniltaan hakivat heitä tappaakseen heidät. Heidän säteilevä hyvyytensä riisti aseet jäykimmänkin käsistä. Tämä oli ihmeellistä, ja jumalasta luopunut kansa etsi epätoivoissaan taivaan merkkiä.

Kansan herkän sydämen valtasi uusi huumaus: katumuksen huumaus. Kautta maan tapahtui merkkejä, jotka yhä edistivät yleistä herätystä. Gellért herran ruumis lepäsi yhä vielä Jumalanäidin temppelissä O-Budassa, mutta jo rajaseuduillakin puhuttiin niistä ihmeistä, joita se teki. Jos sokea tai sairas ihminen suuteli hyytynyttä verta, tuli hän näkeväksi tai terveeksi. Korskuen näytti muuan pakana tovereilleen hiussuortuvaa, jota hän säilytti repussaan ja jonka hän sanoi olevan siitä ajellusta päästä, joka tahtoi kääntää maan vanhasta uskostaan — ja äkkiä hän menetti järkensä, alkoi raadella omaa ruumistaan ja kuoli surkean kuoleman.

Csongorádissa nähtiin noin tunti auringonlaskun jälkeen tulinen merkki tummalla taivaalla; se oli Kristuksen orjantappurakruunun kaltainen. Szalankamánin lauttamiehet taas, jotka veripäivinä olivat upottaneet pakenevia uusi-uskolaisia Tonavaan, kuulivat öisin vedestä äänekästä rukousta, josta he niin peljästyivät, että pakenivat muille maille.

Verinen myrsky taukosi. Taivas kirkastui. Vain yksi myöhästynyt musta pilvenlonkare riensi vielä etelää kohti: Alpárin kutistunut petshenegiarmeija.

Iskiessään vihollisen kimppuun oli se aina selviytynyt voittajana, mutta kuitenkin kulta-armeija ratsasti nyt kotiin supistuneena, lannistettuna. Tiellään tapasi se usein katujajoukkoja, jotka vaelsivat pyhiin jonkun marttyripapin haudalle.

Kylissäkin kaikkialla otettiin heidät kirkkolauluilla vastaan. Katuvat ihmiset olivat ihmeellisen rohkeita. Szegedin seuduilla muuan mustakaapuinen, laiha ihminen astui petshenegien tielle. Musta mies oli yksinään pitäen ristiä kädessään.

— Nöyryyttäkää! itsenne Jesuksen edessä! — huusi hän korkealla äänellä.

Nähtävästi hän oli yksi noita pappeja, jotka veripäivinä hyväsydämiset uskovaiset piilottivat ja pelastivat. Mutta on mahdollista, että hän lopulta tunsi pientä kateutta tovereitaan kohtaan, jotka marttyriuden hinnalla jo olivat saavuttaneet ikuisen autuuden, ja halusi nyt samanlaista kunniaa ja sielun pelastusta. Mutta petshenegit — tiesi mistä syystä — kaarsivat hänet muristen yhdenkään nostamatta kättään häntä vastaan. Tätä kertoivat myöhemmin ihmeenä Szegedin kalastajat.

Alpárin joukko meni Kenezsnan kahlaamosta Tiszan yli. Sakeassa sumussa he astuivat Ajtonyin vanhan valtakunnan soiselle maalle oppaan torven alinomaa soidessa. Myöhemmin, kun usva alkoi hälvetä, tunkeutuivat auringonsäteet sen läpi, ja petshenegit huomasivat kulkevansa sokaisevassa, hopean hohtoisena lainehtivassa pilvimeressä. Etujoukko kohtasi silloin vieraita ratsastajia, jotka sumussa venyen jättiläispitkiksi näyttivät Csaba päällikön henkisotajoukolta.

Ensiksi surbanit luulivat Sokean Becsin karitsoiden tahtovan sulkea heidän tiensä ja tarttuivat jousiinsa. Pian kuitenkin kävi selville, että keihäsmiehet olivat Seruzádin leirivartiostoon kuuluvia ratsastajia. Pusztan rouva oli jo saanut tiedon päällikön tulosta ja oli lähettänyt häntä vastaan muutamia sanansaattajia.

Ennen pitkää saapui joukko Oroszlámosin luostarin luo, jonka Csanád herra oli rakentanut Ajtony päälliköstä saamansa suuren voiton muistoksi. Ispaani haudattiinkin sinne luostarin kirkkoon.

Luostarin paikalla törröttivät nyt nokiset rauniot sumuisessa ilmassa.
Raunioiden päällä leijaili suuri parvi korppeja.

Kulta-armeija levähti tuokion, ja Alpár ohjasi ratsunsa kummulle sekä loi pikaisen silmäyksen kirkon luhistuneiden seinien sisäpuolelle. Hirret savusivat vielä hiljalleen merkiksi siitä, että murhapoltto oli vastikään tapahtunut. Tuhasta pisti esiin muutamia hiiltyneitä ruumiita. Viime viikkoina oli Alpár sadottain nähnyt sellaisia ruumiita. Kaikki olivat samanlaisia, mustia ja muodottomia, ja kaikkien luiset käsivarret olivat vääntyneet rintaan päin.

Puolipäivän tienoissa kuljettuaan Harangodin yli kohtasivat he Begen leirin varusväen päällikönkin. Hän kertoi päällikölle kaikki, mitä tämän poissaollessa oli tapahtunut. Suurena uutisena hän mainitsi, että Tyrák kaani, Valakién ja Etelközin suurpetshenegien kuningas oli lähettänyt lähettiläitä Begen leiriin. Kun lähettiläät eivät tavanneet siellä Alpár päällikköä, olivat he menneet Karánin laaksoon, mutta lupasivat tulla takaisin. Asiastaan he eivät kuitenkaan olleet mitään hiiskuneet.

Varusväen päällikkö kertoi sitte, että Seruzád rouva oli kaksi päivää takaperin polttanut Oroszlámosin luostarin. Tällä hän kosti Csanádin linnanpäällikölle, Sokealle Becsille, joka oli tappanut muutamia kentällä harhailevia rajavartijoita. Luostarin kirkossa oli juuri silloin kun se sytytettiin marosvárilaisia pyhiinvaeltajia. Ne olivat suurimmaksi osaksi naisia, joiden johtajana oli rovasti Taszilló. He paloivat kaikki kirkkoon. Lopuksi pusztan rouva Sokean Becsin kiusaksi avautti Csanád herran haudan ja heitätti ispaanin ruumiin kedolle.

Tätä kuunnellessaan katsoi päällikkö taukoamatta leiristä tulleen joukon torvenpuhaltajan ratsua. Hevosen otsalla riippui pieni, siniseksi emaljoitu risti, ehkei niin paljon ivan osoituksena kuin koristuksena.

Yhtäkkiä sanoi Alpár torvensoittajalle:

— Mikä on nimesi, poikani?

— Olen Ompudin poika Katapán, suurherrani, — sanoi nuorukainen iloisesta hämmästyksestä punastuen.

— Mikä risti riippuu valkosi otsalla? Mistä olet sen saanut?

— Sain sen eilen toveriltani Fancsalilta. Annoin siitä metallinappisen vyön.

— Ja mistä oli Fancsal sen saanut?

— Sitä en tiedä, suurherrani. Mutta kysyn häneltä leirissä.

— Anna se tänne. Ostan sen.

Päällikkö otti pienen ristin käteensä… Tällaista korua kantoi Zenóbia povellaan… Hän kantoi sitä vaatteidensa alla, onnea tuottavana kalleutena; kukaan ei sitä voinut nähdä, vain Alpár tunsi sen… Se oli tällainen — vaiko tämä?

Hän katsoi sitä uudestaan. Eräästä kohdasta oli sininen emalji sulanut, aivankuin se olisi ollut tulessa… Kultalilja, missä aukeaa nyt alakuloinen kukkasi? Kultakannel, missä helkkyy nyt suloinen kielesi? — Tytön ruumiin ja sielun outo hienous, jota hän ei koskaan voinut ymmärtää ja joka täytti hänet tuskallisella hiutumuksella ja kaipauksella silloinkin kun hän piti häntä sylissään, valtasi nyt taaskin yhtäkkiä kaikki hänen tunteensa.

Päällikkö viittasi leirin vartijan luoksensa.

— Lähetin erään orjattaren leiriin…

— Emme ole nähneet, suurherrani.

— Lähetin Ekesen mukana, ymmärrätkö? Tuon laulavan teinin…

— Ekese näyttäytyi leirissä, mutta hän kuljeskeli yksinään.
Orjattaresta hän ei puhunut. Laulaja ei nyt ole leirissä…

Joku kertoi Ekesen erään toisen nuorukaisen kanssa vetäytyneen Begen kaislikkoon. Siellä he ovat rakentaneet mökin itselleen. Vakoilijat näkevät heidät usein.

Alpár katsoi hurjasti ympärilleen…

Te petshenegit, te magyarít, jos tytölle on tehty pahaa, niin verellä, ah! verellä huuhdon pusztan!

Kun he saapuivat Begen suureen kaislikkoon, liittyi heihin uusia leirinvartijoita. Näiden joukossa oli tuo Fancsalkin, jolta torvensoittaja oli saanut ristin.

— Suurherrani, — ilmoitti Ompudin poika Katapán, — nyt jo tiedän, niistä sininen risti on saatu. Se oli Oroszlámosin saaliin joukossa.

Alpár viittasi nuorukaista vaikenemaan. Hän ei uskaltanut puhua. Hän pelkäsi kauhean, epäinhimillisen äänen tunkeutuvan rinnastaan. Hänen katseensa kierteli taivasta. Sumu oli jo kohonnut. Taivaanlaki oli harmaa, vain yhdessä kohdassa loisti huikaisevan valkoinen täplä. Olisi voinut luulla valotäplää taivaalliseksi silmäksi, joka kylmästi katsoi alas mittaamattomasta korkeudestaan.

Sydämensä suuressa pelossa alkoi pakanapäällikkö rukoilla.

— Jesus Kristus, minä huokaan sinun puoleesi! Sinä voit tehdä ihmeitä, tee siis ihme. Tee tapahtumattomaksi se, mikä on tapahtunut. Tässä olen, katso sydämeeni! Poista siitä kaikki se, mikä ei ole sinulle mieleen. Älä taistele minua vastaan, Herra, älä taistele, sillä sinähän olet Jumala, minulla taas ei ole voimaa, ei tahtoa. Sinäkin, Jumalanäiti, sinäkin, Gellért herra, te kaikki säälikää minua!

Silloin kuului huutoa kaislikosta; kaksi ryysyistä ihmistä juoksi joukon luo ja heittäytyi polvilleen Alpárin eteen. Ekese oli niistä toinen.

— Pusztan rouva on syynä kaikkeen, — huusi hän tukahtumaisillaan nyyhkytyksistä.

— Puhu! — huusi päällikkö käheästi.

— Käskysi mukaan matkustimme, suurherrani… Saavuimme Csongorádiin ilman että meitä olisi kohdannut mikään onnettomuus…

— Puhu hänestä!

— Csongorádissa sitte valtasi suuri levottomuus tyttörouvan sydämen… Itkien pyysi hän, ettemme veisi häntä petshenegileiriin, vaan ennemmin Csanádin linnaan, sillä hän pelkäsi kovin pusztan rouvaa… Rohkaisin häntä minkä voin, mutta Csongorádista lähtien ei hänellä enää ollut rauhaa. Ja mitä lähemmäksi leiriä saavuimme, sitä suuremmaksi tuli hänen kauhunsa.

— Puhu! Puhu!

— Kenezsnassa kuljimme Tiszan yli ja silloin onnettomuudeksemme tapasimme Sokean Becsin sissejä… Heitä lienee ollut noin viisikymmentä ja linnanpäällikkö oli itse johtamassa… Ehkä kuitenkin olisimme voineet pujahtaa heidän ohitseen kaislikossa, jollei tyttörouva Angyika olisi huutanut apua… Hän tunsi linnanpäällikön ja huusi: Herra Becs, pelasta minut pusztan rouvan käsistä! Karitsat alkoivat ajaa meitä takaa ja saivatkin Harangodin rannalla kolme meistä kiinni, ja Angyikakin joutui heidän käsiinsä. Minä ja muuan toinen pelastuimme heittäytymällä veteen. Sokea Becs mestautti kolme toveriani; häntä raivostutti kovin nuoli, jonka paetessamme olimme ampuneet hänen lonkkaansa. Mutta tyttörouvan hän vei mukanaan linnaan… Sen jälkeen, suurherrani, me, pelastunut toverini ja minä kahden alati väijyskelimme linnan portin tienoilla, koska emme olleet unohtaneet, että meidän oli päällämme vastattava sinulle Angyikasta. Arvelimme, että jokin onnellinen sattuma vielä saattaa käsiimme orjattaresi… Kaksi päivää takaperin näytti siltä, että onni aikoo meitä suosia. Kaupungista lähti pyhiinvaeltajia Oroszlámosin luostariin. Pyhiinvaeltajia johti Taszilló herra…

Kuulin eräältä linnan mieheltä, että rovasti oli unissaan nähnyt Gellért herran, joka oli sanonut pakanakapinan loppuvan, jos kolmekymmentä verenvuodatuksesta puhdasta uskovaisia lukee kolmekymmentä rukousta Csanád herran haudalla. Pyhiinvaeltajat olivat siis pääasiallisesti naisia; ne olivat puhtaita verenvuodatuksesta. Heillä ei edes ollut aseellista saattojoukkoa, koska Taszilló herra kertoi piispan sanoneen, ettei uskottomia vastaan ole puolustauduttava keihäillä, vaan Kristuksen nimellä.

— Puhu hänestä!

— Angyikakin oli pyhiinvaeltajien joukossa… Näin hänet selvästi, sillä hän kulki tuskin kymmenen jalan päästä ohi sen suon, jossa piileskelin… Hänellä oli musta puku yllään… Sillä aikaa kuin minä vakoilin pyhiinvaeltajia, nelisti toverini leiriin viemään sanaa Seruzád rouvalle. Päällikkörouva kokosi heti väkensä, hän itsekin istui satulaan ja toi mukanaan sata keihäsmiestä… Koskaan en ole nähnyt Seruzádia niin kiihkeänä kuin silloin! Hän alkoi heti jyskyttää luostarin porttia, mutta kreikkalaiset papit sulkeutuivat sisään, ampuivat akkunoista meitä nuolilla ja soittivat taukoamatta kelloja, jotta kaupungissa huomattasiin heidän olevan vaarassa… Silloin päällikkörouva kuohuvassa kiukussaan antoi käskyn, että luostarin katto oli sytytettävä tuleen… Koskaan en ole nähnyt rouvaa niin hurjana kuin silloin… Turhaan jo ennen hyökkäystä rukoilin häntä odottamaan pyhiinvaeltajien kotiinpaluuta, ulkona kentällä saisimme helposti voiton naisista: Seruzád ei välittänyt minusta enempää kuin hevosensa kavion alla kiemurtelevasta madosta… Katto syttyi ja paloi ilmiliekissä… Se oli suuri palo, suuri palo… Pyhiinvaeltajat menivät silloin kaikki kirkkoon, jossa hartauslauluja laulaen valmistautuivat kuolemaan…

— Kaikki paloivat sinne? kysyi päällikkö kumealla äänellä.

— Kaikki! Heidän laulunsa vaikeni vasta silloin kun katto suurella ryskeellä putosi heidän päälleen… Tällainen on asia, suurherrani. Tässä polvistumme kahden, minä ja toverini. Jos niin tahdot, Alpár herrani, iske meiltä kummaltakin pää poikki.

Kuihtui kultalilja. Vaikeni kultakannet ijäksi…

Alpárin kasvoilla ei näkynyt mitään erityistä muutosta. Hän loi vain sumean katseen pilviselle taivaalle.

* * * * *

Kaikki se tuska, joka ahdisti hänen rintaansa, muuttui murhaavaksi vihaksi, kun hän pusztan rouvan teltan edustalla laskeutui satulasta. Vanha serdari seurasi huolissaan herraansa.

Sisällä otti lombardialainen tyttö syvään kumartaen heidät vastaan.

— Tahdon nähdä rouvan, — lausui päällikkö.

— Nyt ei ole mahdollista, suurherrani, päällikkörouva pukeutuu, — hymyili Rozvita.

— En hänen ryysyjään tahdo nähdä, vaan hänen kasvonsa.

Peljästyneenä peräytyi Rozvita miesten edellä. Silloin suhahti oviverho ja Seruzád astui saliin.

— Tässä olen, mitä herrani käskee? — lausui hän tyynesti.

Silkinhieno, valkoinen lampaannahka oli hänen ainoa vaatetuksensa. Nahan hän oli kietonut solakan ruumiinsa ympärille ja kiinnittänyt sen hihnalla poven alapuolelta. Vaskenkarvainen tukka oli hajallaan. Ruskeat olkapäät ja käsivarret olivat paljaat, samoin jalat polviin asti. Käsivarret hajalla, pää pystyssä hän seisoi päällikön edessä. Puhtaana ja luonnollisena kuin pusztan eläin, jolla ei ole mitään salattavaa ruumiissa sen paremmin kuin sielussakaan.

— Mitä herrani käskee?

— Miksi poltit luostarin?

Rouvan huulilla vilahti heikko hymy.

— Eikö päällikkö ole opettanut, kuinka poltetaan luostareita ja tapetaan uusi-uskolaisia?

Tuskallinen korahdus vapisutti Alpárin rintaa. Helppo on Hänen tuolla ylhäällä! Ei tarvitse Hän miekkaakaan taistellakseen: Hän iskee pakanan sydämeen tämän omalla miekalla.

Tuntui siltä kuin rouvaa olisi jo kaduttanut nöyryytensä. Hän astui lähemmäksi päällikköä ja kiinnitti itseensä tämän katseen. Hänen kasvonsa tulivat punaisiksi, huulensa vapisivat, kun hän hillitystä kiihkosta värisevällä äänellä lausui:

— Hyvin tiedät, Alpár, miksi sen tein…

Inhottava ja kuitenkin komea näky oli tuo nainen, joka luonnon järjestyksen muuttaen murhaavassa kamppailussa voitti kilpailijansa ja nyt seisoi vaatien miehen edessä.

Päällikkö käänsi inholla selkänsä Seruzádille ja lausui serdarille:

— Karkoita tämä portto pois leiristäni!

Vanha Hurtobakin hätkähti nämä kauheat sanat kuullessaan.

Pusztan rouva seisoi silmänräpäyksen tupertuneena, silmät kiinni Alpárin edessä. Mutta vain silmänräpäyksen. Kaikki se palava intohimo, joka oli kerääntynyt hänen sydämeensä, muuttui paikalla vihaksi.

Hän ei ollut enää nainen, vaan kuolettavasti haavoitettu peto. Pusztan koko hurjuus liekehti, kuohui, jyskytti hänen veressään.

Muiden aseiden ohella riippui teltan seinällä kaksi lyhytvartista metsästyspeistä. Seruzádin verestävät silmät osuivat aseihin, ja kirkaisten viiltävästi kuin haukka hyppäsi hän niiden luo ja tempaisi ne alas seinällä. Toisen keihään hän salamannopeasti ja hurjalla voimalla heitti kohden Alpária. Vaistomaisella liikkeellä heittäytyi serdari väliin, ja kuolettava isku osui häneen. Peitsenkärki kurkussa vääntelehti vanhus koristen matolla, jonka tahrasi höyryävä, musta veri. Seuraavassa silmänräpäyksessä oli rouva jo kadonnut teltasta.

Ulkoa kuului kirkumista ja kavionkapsetta…

Seruzád rouva ilmestyi teltan edustalle, kiepsahti pantterinhypyllä Alpárin sotaratsun selkään, jota muuan palvelija suitsista pitäen kävelytti, ja nelisti pusztalle sellaisenaan, hiukset hajalla, puolialastomana, kohottaen peistä korkealle.

Ulkona olevat kuulivat hänen huutonsa: Minä olen Kean kuninkaan tytär!

Kukaan ei häntä seurannut eikä kukaan hiiskunut hänestä enää sanaakaan leirissä.

X.

Taivas on harmaa, maa kulo, vesi musta. Puszta on jättiläispaarit, joille kuollut kesä on laskettu. Sumuisessa ilmassa saapuvat loputtomat korppiparvet peijaisiin. Öisin taas kuuluu kaislikoista susien valittava ulvonta. Oli niin alakuloinen syksy, ettei koskaan enää luullut kevään saapuvan. Ja syksyn kolkossa harmaudessa värjötti petshenegien kutistunut kansakunta, ponnistellen toivottomana kuin kohmettunutsiipinen kurki.

Kun ensimäiset härmäyöt saapuivat, palasivat Begen leiriin ne suurpetshenegiläiset lähettiläät, jotka Tyrák kaani oli pannut matkalle.

Kahden saapuivat valakialaiset herrat; monta palvelijaa ja hevosia oli heidän saattueessaan. Ilmestymisellään ja oudoilla puvuillaan he herättivät suurta huomiota leirissä.

Heidän päällikkönsä oli ilveksen näköinen ukko. Hänen punainen partansa ulottui vyöhön asti; pörröisten kulmakarvojen alla välähtelivät viekkaat kissansilmät. Hän saattoi olla noin kahdeksankymmenen vuoden vanha ja pääsi tuskin käymään enää, mutta kun hänet nostettiin hevosen selkään, istui hän siellä lujasti kuin ilves kauriin seljässä. Hänen toverinsa oli tumma jättiläinen. Iho oli niin musta, että häntä hyvin olisi voinut luulla neekeriksi; hänen käsiään, niskaansa, vieläpä poskipäitäänkin peitti musta karva. Koko hänen leirissäoloaikanaan ei kukaan kuullut hänen lausuvan sanaakaan. Nuorukaisen kerrottiin olevan kaanin vahvimman miehen, ukon taas kaikkein viekkaimman. Tosiasia oli, että ukko osasi niin laverrella Haramvárin ispaanille, että tämä laski heidät rajan yli, vieläpä antoi heille aseellisia palvelijoitaankin saattajiksi.

Suurpetshenegit, joita senaikaiset kirjuriteinit nimittivät nimellä crudelissimi bissani [julmimmat petshenegit. Suom.], asuivat Valakiassa ja Etelközissä. Kun he kokosivat heimonsa, voivat he lähettää sotaan jopa satatuhatta ratsumiestä, niiden joukossa maailman nopeimmat ratsu- ja tarkimmat jousimiehet. He olivat magyarien peljättyjä vihollisia näiden vanhoilla vaellusretkillä. Magyarien maanvalloituksen edellistä aikaa peittävään sumuun heittävät petshenegien kanssa käydyt hävityssodat tulisen hohteen.

Jos petshenegikansakunnat rauhan aikanakin olisivat voineet totella yhteistä ruhtinasta, niin on mahdollista, että Itä-Europalla nyt olisi toinen muoto. Mutta he eivät olleet kansalliseen kuriin kykeneviä niinkään suuressa määrässä kuin heidän magyarilaiset veljensä. Silloin-tällöin joku suuri kaani saattoi heidät järjestymään joksikin ajaksi, mutta kun ruhtinaan silmän lumousvoima loppui, niin paikalla nämä kuumaveriset kansakunnat hyökkäsivät toistensa kimppuun, levännein voimin kuin puskevat pässit. Heidän maansa oli tulinen kattila, joka aina kiehui ja kuohui veristä vaahtoa. Matkustaja ei hevillä rohjennut kulkea heidän maansa läpi. Veriset melskeet pakottivat aikoinaan surbanilaisen päällikön Thonuzóbankin luopumaan kuhisevasta petshenegiläisestä mehiläispesästä ja kulkemaan Unkarin rajavuorten yli.

Lähettiläät astuivat nyt Alpárin telttaan. Jätettyään nuorelle päällikölle tavanmukaiset lahjat kaanin isällisten tervehdysten kera kertoi vanhempi heistä itämaisella kukka- ja hunajakielellä Tyrák kaanin asian.

Kaani varustautui kaikkine suurine petshenegikansakuntineen hyökkäämään Konstantinopolin keisaria vastaan ja tahtoi avukseen myöskin Alpárin miekan. Ehkei hän niin suuresti ollut miekan tarpeessa kuin sen innostuttavan loiston, joka vielä silloinkin ympäröi suuren Thonuzóban suvun nimeä.

Kaanin suureen yritykseen oli nytkin, kuten kaikkiin petshenegisotiin, syynä personallinen loukkaus. Muuan Kegen niminen petshenegipäällikkö kieltäytyi tottelemasta Tyrák herraa ja pakeni telttaväkineen kreikkalaiselle alueelle. Keisari ei ainoastaan ollut antamatta kapinoitsijaa takaisin tämän herran käsiin, vaan vieläpä otti hänet hyvin suosiollisesti vastaan ja jakoi maata hänen väelleen. Tyrák herra tästä suuresti suuttui ja lähetti sanan keisarille, että hän ensi keväänä tulee häntä tervehtimään Konstantinopoliin ja pyytämään hyvitystä kärsimästään loukkauksesta. Hän aikoi asettaa ratsaille kahdeksankymmentätuhatta miestä ja luotti siihen, että hän nostattaen kapinaan kreikkalaisen ikeen alla huokaavat bulgarit ja serbialaiset voi murtaa keisarikaupungin lujat muurit.

Suuri kaani ehdotti Alpárille palkkasoturisopimusta, tarkalleen määräten, minkä arvon antaa hänelle yhdistyneissä joukoissa ja kuinka suuren osan myöntää hänelle yhteisestä saaliista.

Lähettiläät antoivat päällikölle viikon miettimisaikaa. Alpár jäi yksikseen telttaan lahjoineen. Tyrák herra oli lähettänyt hänelle kultavitjat, hopeisen juomasarven, kaukasialaisen miekan, persialaisen satulaloimen ja kappaleen kreikkalaista silkkiä.

Kun päällikkö silitti kädellään silkkiä, joka välkkyi kuin liekehtivä tuli, lehahti häntä vastaan suloinen, tuttu tuoksu… Samanlainen omituinen tuoksu levisi Angyikan vaatteistakin! Se oli Konstantinopolin tuoksua, jonka nuori päällikkö kuvitteli aina leijailevan siellä marmoripalatsien ja keisarin puistojen päällä. Yhä uudestaan hän silitti silkkiä, joka välkkyi, kahisi ja tuoksui kaukaisen ihmekaupungin kiihoittavana symbolina. Ja silloin valtasi hänet sama intohimoinen, kiihkeä kaipuu, jota hän tunsi jo kerran Temesin rannalla Zenóbian kertoessa kaupunkien kaupungista. Oi, kultainen Byzantium!

Alpár katsahti teltan avoimesta ovesta ulos. Aution pusztan yläpuolelle, lohduttoman harmaalle taivaalle oli muodostunut pilvenrepeämä, jota kultaisella ja purppuraisella loistolla valaisi laskeva aurinko. Ja kaukaiseen repeämään ilmestyi ihmekaupungin kuva, sellaisena kuin nuori barbari sen kuvitteli… Tuhattornisen lumolinnan marmoriseiniä huuhtovat siniset laineet, fantastiset kultakupolit piirtävät purppuraista taivaanlakea… Viehättävien vanhojen unelmien, lapsuudenaikaisten toiveiden muisto saattoi päällikön sydämen värisemään kuin kultasointuisen, suloisen naisäänen laulu.

Nomadien pojassa heräsi yhtäkkiä vanha vaellushalu. Salaperäinen, vastustamaton himo, joka ajoi esi-isät idän kaukaisilta aroilta tänne, alkoi nyt levitellä siipiään ja iskeä haukankyntensä hänen sydämeensä… Pois täältä murheen ja kuoleman kalpealta pusztalta. Pois tuntemattomiin, hopean hohteisiin etäisyyksiin! Takana suuren virran, takana suuren vuoren, takana monen maan on auringon kaupunki, Konstantinopoli. Konstantinopoli on elämä, onni. Se viittaa kaukaisuudesta kuin oudon kaunis, viehättävä nainen ja levittää käsivartensa sulkeakseen valloittajansa tuliseen, hurmaavaan, murhaavaan syleilyynsä.

Päällikköä aivan pyörrytti ajatus, että hän marmoriseinäin takaa on löytävä sen suloisen, sateenkaaren loistoisen, kultahelkkyisen onnen lähteen, jonka yhden pisaran hän jo oli tavannut Zenóbian huulilla.

Seuraavana päivänä saapui uusi lähetystö petshenegileiriin. Tämä tuli Marosvárista päin ja Jumalanäidin kunniaa julistaen, virsiä veisaten se astui leiriin. Lähettiläitä oli kaksi: Walter, Csanádin tuomiokapitulin laulumestari ja isä Fülöp, benediktiniläispappien päämies.

Uskonnollinen hurmaus noina päivinä rohkaisi ihmeellisesti kirkon ihmisiä. Gellért herran esimerkki vaikutti heihin niin mahtavasti, että arkaluontoisetkin pitivät maallista elämäänsä vähäpätöisenä. Niinpä tapahtui, että nämä kaksi hurskasta vanhusta rohkenivat risti kädessä tunkeutua itse lohikäärmeen pesään.

Fülöp ja Walter tulivat käännyttämään ja kuuliaisuuteen taivuttamaan uskonluopiota Márton kaniikkia. He arvelivat, että heidän hurskas tehtävänsä joko onnistuu tai ei onnistu. Jos se onnistuu, silloin he niittävät siitä viljalti maallista kunniaa ja taivaallisen palkinnon. Jos he taas saavat surmansa, silloin he pikaisesti saavuttavat suurimman, mitä uskova ihminen voi saavuttaa: pyhän marttyriuden loistavan kruunun.

Pusztan vakoilijat ottivat ukot kiinni jo Harangodin rannalla ja veivät heidät suoraan päällikön eteen. Suuri pelko täytti silloin Fülöp herran sydämen; hänen kasvonsa kalpenivat ja hampaansa kalisivat. Walter mestari ei peljästynyt. Mutta kun hän astui kerran niin lämpimästi rakastamansa kaniikin eteen ja näki, että Mártonin nuori pää oli jo aivan lumivalkoinen, valtasi sellainen tuska, hänen sydämensä, että hän puhkesi äänekkääseen itkuun.

— Voi, Márton kaniikki, — lausui vanhus, — minkälainen jälleennäkeminen tämä onkaan? Sinun rakas pääsihän, poikani, on harmaantunut synnissä.

— Ainoastaan toinen puoli on harmaantunut synnissä, — vastasi Alpár katkerasti hymyillen, — toinen puoli harmaantui jo hyveessä.

— Kristuksen viiden haavan nimessä pyydän sinua, rakas poikani Márton, puhu ja vastaa: onko elämäsi nyt onnellinen?

— Ei se ole onnellinen, herrani, kuten ei silloinkaan ollut, kun vielä elin keskellänne.

— Elät jumalattomuudessa, rakas poikani, ja Herra on sinua siitä rankaiseva.

— Kuinka Herra rankaisee? — kysyi Alpár.

— Laskee kätensä sen päälle, joka on sinulle kaikkein rakkainta.

— Silloin hän ei enää voi rangaistu, sillä hän laski jo kätensä rakkaimpani päälle. Herra menetteli kanssani vihaisen kuninkaan tavoin: tappoi kaikki panttivangit eikä hänellä enää ole valtaa ylitseni.

— Kristuksen pyhässä nimessä pyydän sinua, Márton, puhu ja vastaa: etkö usko ijankaikkiseen tuleen ja etkö kammoksu helvettiä?

— Jos uskoisin siihen, hyvä herrani, en silloinkaan sitä kammoksuisi, sillä siellä on isäni, suuren Thonuzóban olinsija.

— Voi, poikani Márton, miksi on sydämesi niin kova, ettei se sula rakkauden lämmöstä? Ja miksi ovat korvasi niin tukossa, etteivät ne kuule totuuden sanaa?

— Jos sydämeni on kova, niin Herra loi sen sellaiseksi. Jos korvani ovat kuurot, niin Herra on ne tukkinut. Pyydän sinua, Walter herrani, puhu ja vastaa: Miksi menetteli Herra siten kanssani? Ja jos hän teki niin, miksi riitelet minun kanssani etkä hänen kanssaan?

Vanhukset kauhistuivat tämän hirveän sadatuksen kuullessaan. Walter ei enää avannutkaan suutaan, mutta hänen sijastaan puhui isä Fülöp, jossa oli vähän maailmallista viekkauttakin.

— Rakas poikani Márton, pyydän sinua armahtamaan itseäsi. Tiedä, että hävittävä myrsky kokoontuu pääsi päälle. Pyhän kirkon miekankantajat ovat jo antaneet tuomionsa sinusta ja kansastasi. Becs herran pestaajat käyvät ympäri valtakuntaa, Keven ja Haramin linnanispaanit hiovat jo miekkojaan sinun pääsi varalle. Sinun kansasi on vähentynyt ja menettänyt rohkeutensa. Jos tämä päivä saapuu, silloin ei varmaan yksikään miehesi vältä kohtaloaan.

Alpár hymyili.

— Ja miten pelastuisin vaarasta? — kysyi hän.

— Jos kaiken väkesi kanssa palaat takaisin pyhän kirkon helmaan, niin ei hiuskarvaannekaan koskettaisi.

— Katso, — sanoi Alpár, — te olette Herran vääriä paimenia. Hän lähetti teidät tänne noutamaan uskoani. Mutta te veisitte hänelle pelkoni sanoen: Tässä on Alpár päällikön usko! Kuitenkaan ei Herran edessä saa valehdella. Kuinka, te papit? Alpár kukisti Jumalan kymmenen huoneen tornin, sammutti sadan hänen pappinsa elämän eikä peljännyt. Nyt uhkaa vaara hänen köyhää kotiaan, vaara hänen kurjaa elämäänsä, senkötähden hän nyt pelkäisi? Sanon teille: Herralle ei kelpaa sellainen katumus. Jos hän on oikea Jumala, niin hän tahtoo, että miehet häntä rukoilisivat eivätkä koirat. Sanoin, enkä enempää puhu.

Vanhukset katsoivat surullisina toisiinsa. Márton kaniikki ei enää ymmärtänyt heidän kieltään eivätkä he hänen. He puhuivat hänelle luostarikoulujen kielellä, hän taas vastasi pusztan kielellä.

XI.

Sokea Becs, joka Oroszlámosin murhapolton jälkeen yhä katsoi sudensilmällä Begen pakanoita, oli jo monta päivää takaperin saanut tietää, että leirissä hankitaan jotakin. Kerran sitte palasivat vakoojat ilmoittaen, ettei pusztalla enää ole leiriä. Surbancissa oli taas herännyt vanha muuttolintuluonto. He kokosivat kapistuksensa ja katosivat. He kulkivat kiireesti ehtiäkseen Valakiaan ennen lumen tuloa. Talviasuntonsa ja liian rehunsa he polttivat, kaiken muun veivät mukanaan vaunuilla. He eivät jättäneet jälkeensä juuri muuta kuin joukon hajanaisia hautakumpuja puron rannalle. Ei kukaan ollut iloinnut, kun he muinoin saapuivat maahan. Ei nytkään kukaan itkenyt, kun he menivät tiehensä.

Pari päivää he viipyivät Keven suuressa metsässä, joka yötä-päivää kajahteli heidän kirveensä iskuista, sitte he laskeutuivat Tonavan rannalle. Keven ja Haramin linnanvalleille kokoontui kansa katsomaan ihmettä, kun virran aalloille ilmestyi pitkä rivi mahtavista hirsistä kyhättyjä lauttoja. Vanha virta vilkastui tästä kansainvaelluksen myöhäisestä rippeestä. Kaukaa katsoen olisi lauttoja voinut luulla siiliparveksi, niin törröttivät siellä pystyssä lukuisat keihäät. Rattaat ja sidotut hevoset vietiin keskelle aluksia. Pitkiin, raskaisiin airoihin tarttui kuhunkin viisi-kuusi riisuuntunutta nuorta miestä, köyristäen ja taas oikaisten ruskean vartalonsa. Päällikkölautta antoi torvella toisille merkkejä, jotka välissä olevat kertasivat jälkijoukolle, niin että rantavuoret kajahtelivat.

Missä tahansa he kulkivat, kiristelivät rannan asukkaat kiukkuisesti heille hampaitaan, mutta kukaan ei uskaltanut karata heidän kimppuunsa.

Kun he saapuivat vuorten väliin ja jo olivat jättäneet taakseen keskellä Tonavaa olevan yksinäisen kallion, joka kohoaa vedestä kuin hukkumaisillaan olevan jättiläisen nyrkki, lähetti Alpár herra rannalle miehiä ottamaan mukaan kalastajia, jotka tunsivat kulkuväylän. Kömpelöt lautat lähtivät äkkiä liikkeelle nopeasti ja kevyesti kuin laukkaavat ratsut. Ja Tonavan tuulet tervehtivät humisten kulta-armeijaa.

Siellä-täällä vuorten rotkoissa kyyhötti kurjia pikku kyliä. Paaluilla, seipäillä ja kaikenlaisella romulla kehnosti vallitettuja jokirosvojen pesiä. Muutaman luolan suukin oli hirsillä tukittu; ihmiset piileksivät siellä kuin rantapääskyt. Oikealla rannalla asuvat ihmiset painuivat lauttojen saapuessa rautakypärin päähänsä, ottivat lyhyen keihään kainaloonsa ja riensivät kiireesti metsässä oleviin piilopaikkoihinsa. Rannalle jäivät vain suuret mustat koirat, jotka kiukkuisesti haukkuivat lauttoja. Kun matkue oli kulkenut ohi, hyppäsivät rannan ihmiset pieniin sielunhukuttajiin ja soutelivat kiihkeästi edestakaisin Tonavalla.

Kolmantena päivänä saapuivat petshenegit jyrkkien kalliorantojen väliin. Kallioiden yläpuolella lenteli suuria parvia kultapäisiä kotkia, jotka nähdessään kulta-armeija suuresti ilostui, sillä nämä olivat kansakunnan mielilintuja.

Oikealla rannalla oli vuoreen hakattu pitkä sola. Vanhempi suurpetshenegien lähettiläistä, punainen mies, joka oli paljon maailmaa kokenut, selitti Alpárille, että tien olivat hakanneet jotkut vanhat rakentajakansat. Ne aina vain kaivoivat ja rakensivat, koska he luonteeltaan muistuttivat majavaa, ja heidän täytyi kyetä liikkumaan veden allakin, sillä muuten he eivät olisi Tonavan pohjalle pystyttäneet tornin korkuisia kivipylväitä, jotka vielä nytkin olivat nähtävissä päivänmatkan päässä täältä, Petshenegimaan ja Bulgarian rannan välissä. Raja-Orsovan linnan lähellä oli rantakalliossa säilynyt jokin heidän salaperäinen kirjoituksensakin.

Vanha uros näytti sitte rannalla olevaa kumpua. Kaukaa katsoen petshenegit luulivat sitä kiviröykkiöksi, mutta lähemmäksi tultuaan he näkivät, että siinä oli pelkkiä ihmisen luita. Purossa, joka virtasi vuorenharjalta alas Tonavaan, virui tuhansittain mätäneviä luurankoja. Näky oli sangen omituinen. Tuntui sillä kuin nuo monet luurankoihmiset olisivat juopuneet ja nyt maassa lojuen koettaisivat vyöryttää toisiaan alas vuorenrinnettä. Alhaalla rannalla oli röykkiö pääkalloja. Neljäkymmentä vuotta kestäneen murhaavan sodan jälkeen oli suuri kreikkalainen keisari Basilios ylhäällä vuorella saartanut ja surmannut viimeisen bulgarialaisen sotajoukon. Angyikan keisarillinen isoisä oli tämän johdosta saanut nimen Bulgaroktonos, Bulgarientappaja. Kaatuneet soturit eivät kuolemansakaan jälkeen saaneet olla rauhassa. Tonava vaati heitä omakseen, ja vuosikymmenien aikana oli sadevesi koettanut vierittää luita alas laaksoon, kuten puro pieniä kiviä.

Musta lähettiläs, jonka ääntä ei kukaan vielä ollut kuullut, avasi nyt odottamatta suunsa. Luuröykkiötä katsellessaan hänen synkät kasvonsa kirkastuivat ja hänen kovapiirteisillä huulillaan näkyi tyytyväinen hymy.

— Olipa siinä kelpo työ! — sanoi hän rämisevällä, syvällä kurkkuäänellä.

Lautat kääntyivät sitte taas vasenta rantaa kohti, jolloin Omodé vaari, joka Ekesen kera oleskeli päällikön palvelijoiden joukossa, keräsi vähät tavaransa myttyyn ja alkoi satuloida Belzebubia.

— Suurherrani, — sanoi hän, — minä menisin nyt pois.

— Jätätkö minut, vanhus? — kysyi Alpár.

— Jätän, herrani. Minua painaa vanhuus, ja jolla ei ole kynsiä, se älköön raappiko. Olen paljon liehunut maailmassa, olen jo pudottanut monta sulkaa eivätkä siipeni enää kannata Konstantinopoliin saakka. Totisesti, herrani, minun taloni palaa, vaikkei savua näykään. Menen siis takaisin luostariin, jossa paastoon anteeksi syntini. Fülöp herra on hyvänahkainen mies, tiedän, että hän tuota pikaa minulle leppyy. Kuolihan minunkin puolestani Jesus.

Sen sanottuaan meni ukko Ekeseitä pyytämään kahtatoista denariaan, joita laulaja ei vieläkään ollut maksanut.

Ekese sanoi, että muuan mies neljännellä lautalla on hänelle velkaa; jos tämä maksaa velkansa Raja-Orsovassa, silloin hänkin maksaa Omodélle. Ukko ei lausunut enää sanaakaan laulajalle, vaan pyysi päällikköä toimittamaan hänet rantaan. Hänet vietiin veneellä maalle. Belzebub ui heidän perässään. Omodén kera astui rannalle Rozvitakin, Seruzádin tyttö, jolle päällikkö oli antanut vapauden. Ukko lupasi viedä tytön Marosváriin. He istuivat kahden kivelle; Omodé nojasi leukaansa käteensä, Rozvita taas laski ristissä olevat kätensä helmaansa ja niin odottivat he vaiti, kunnes viimeinen lautta oli kulkenut heidän ohitseen. Sitte he läksivät kulkemaan vuorten poikki.

Jo alkoi hämärtää, kun ensimäinen lautta ehti Tonavan käänteeseen. Äkkiä syntyi liikettä kulta-armeijan keskuudessa. Kaikkien silmät kääntyivät rantaa kohti.

Veden yli kaartuvan jyrkän kallion huipulla seisoi ratsastaja kuin patsas kivijalustalla. Se oli niin liikkumaton, että sitä helposti olisi voinut luulla veistetyksi jumalankuvaksi. Ilvessilmäiset surbanit tunsivat ensin ratsun, sitte ratsastajan.

Ratsastaja oli Seruzád rouva. Nähtävästi hän oli vaipunut ajatuksiinsa ja katseli kuohuvaa vettä tiukasti kuin kaislikon haukka. Hänen pukunaan oli nytkin lanteilta hihnalla kiinnitetty lampaannahka; hajalla oleva tukka valui harjan tavoin harteille; kädessä oli peitsi. Nilkassa loisti kultarengas; sitä hän ei ollut voinut kadottaa, sillä se oli juotettu kiinni. Välinpitämättömyyden ja syksyisen ajan jäljet näkyivät vain siinä, että hänen jäsenensä olivat kauttaaltaan yhtäläisesti ruskettuneet ja tuuhea tukkansa kertynyt. Mutta se vain lisäsi hänen komean ja solakan vartalonsa villiä kauneutta. Eteenpäin taipuneen pitkän, vahvan kaulan ja pyöreän rinnan jalot ääriviivat piirtyivät terävästi kalpeata taivasta vastaan. Siinä seistessään hirveässä hyljätyn tilassa oli hän miehen ikeen alta vapautuneen naisen, ylpeän, mutta onnettoman naisen esiäiti.

Päällikkölautta ehti nyt kallion alle. Silloin soutajat liikuttivat hitaammin pitkiä airojaan ja kaikkien silmät hakivat päällikön katsetta. He odottivat häneltä jonkinlaisia käskyä. Mutta Alpár pysyi vaiti ja liikkumatta. Hän seisoi lautan keulassa, kietoutui viittaansa ja katseli surullisena taivaalla uiskentelevia pilviä.

Ja kun loittonevan lautan fantastiset ääriviivat vähitellen häipyivät illan sumuun, niin Seruzádin kauniilta kasvoilta — ehkä ensi kerran hänen elämässään — katosi tyly ja kopea ilme; niille ilmaantuivat hämmennyksen ja arkuuden naiselliset, pehmeät piirteet.

Raja-Orsovan läheisyydessä herätti yhä uudistuva hevosenhirnunta surbanien huomiota. Rannalla juoksenteli isännätön ratsu. Väliin se heittäytyi veteen, aivankuin tahtoisi uida poikki Tonavan, väliin kiisi pitkin tietä, jotta kengät iskivät tulta. Petshenegien ratsut hirnuivat sille lautoilta.

Viimeisellä lautalla kaksi nuorukaista irroitti veneen ja sousi maihin. He saivat hevosen helposti kiinni. Se oli Seruzádin ratsu. Rinta ja jalat olivat täynnä verinaarmuja: se näytti pudonneen hyvin korkealta. Nuorukaiset veivät hevosen lautalle, mutta ratsastajasta ei heidän kesken ollut puhetta.

Ei magyari eikä petshenegi saanut koskaan tietää, mikä tuli kuningas
Keanin tyttären kohtaloksi.

Orsovan pienen maalinnan takaa alkoi jo suuri petshenegien valtakunta. Rannalla oli keihäitä pystyssä kuin okaita. Suuri ratsujoukko odotti kuuluisan Thonuzóban poikaa. Ne olivat komeita, tuimia ja pelottavia sotilaita: suurpetshenegejä.

Taivaanlaki ui punaisessa tulimeressä, mutta Tonavan laaksoon oli jo laskeutunut illan hämy.

Ekese istui nuoren päällikön jalkojen juuressa ja kaiutti hiljaa kanneltaan. Hän soitti jotakin ikivanhaa, surullisen suloista kotikaipuuta huokuvaa unkarilaisia laulua.

Suuri lautta laski hiljaa ja synkästi rantaan kuin jättiläissuuret, mustat paarit, joilla tuodaan kuolleen jumalan ruumista. Jumalan, joka syntyi aurinkoisessa idässä ja jonka lännen hämärä tappoi.

* * * * *

Muistutus. Meillä on vielä muutamia niukkoja tietoja tässä kertomuksessa esiintyneiden henkilöiden myöhemmistäkin vaiheista.

Sellainen on vanha muistiinpano, joka kertoo Pyhän Gellértin jäännösten ihmeitä tekevästä voimasta. Viiden ihmetyön muisto on meille säilynyt myöhemmällä ajalta. Ensimäinen tapahtui pian sen jälkeen kun pyhäinjäännökset olivat siirretyt Csanádin Jumalanäidin temppeliin. Eräs nainen, — kertoo kronikka, — joka ennen oli Ajtonyin puoliso ja myöhemmin tuli ispaani Becsin vaimoksi, sairastui ankaraan kuumeeseen. Hän meni Pyhän Gellértin haudalle ja tavan mukaisen lahjalupauksen tehtyään suuteli pyhimyksen kamelinkarvaista viittaa, ja itsepäinen tauti luopui hänestä.

Tästä saamme tietää, että kuningas András nimitti Sokean Becsin Csanádin ispaaniksi ja että Zenóbian äiti vielä vanhoilla päivillään meni kolmannen kerran naimisiin.

Toisista lähteistä tiedämme, ettei kulta-armeijan poistuessa maasta Thonuzóban suku hävinnyt Unkarista. Kirjoituksissa puhutaan Urkundista tai Örköndistä, joka oli petshenegipäällikön poika ja josta tuli Tomaj-suvun kanta-isä. Tämä Alpárin veli oli pakanakapinan aikana vielä niin nuori, ettei hän voinut ottaa osaa taisteluihin. Mutta myöhemmin hänestä tuli huomattu päällikkö ja innokas uusi-uskolainen. Tomaj-suvun vesat kukoistavat vielä tänä päivänäkin Unkarissa.

Vata herrasta tiedämme, ettei hän koskaan suostunut uuteen järjestelmään. Kuolemaansa asti hän eli pakanain tavalla borsodilaisella maatilallaan Tuhkakiven ja Uhrikiven tienoilla. Kuningas András ei koskaan hätyyttänyt itsepäistä herraa, vaikka hän sen helposti olisi voinut tehdä.

Ja Alpár? Hänen kohtalonsa kietoutui suurpetshenegien vaiheisiin, nimensä hävisi ainiaaksi sotien hurjiin pyörteisiin.

Tyrák kaanin kahdeksankymmentätuhatta ratsumiestä kulki kaksi vuotta myöhemmin keväällä 1048 — Tonavan yli. Taistelu petshenegien ja kreikkalaisten välillä riehui kauan. Sodan vaiheista tiedämme vain vähän. Sen tiedämme varmasti, että petshenegit sijoittuivat Sofian ja Nishin väliselle autiolle seudulle, jossa pitivät vuosikausia puoliaan. Myöhemmin he leiriytyivät Osma-joen rannoille, jolloin he toinen toisensa jälkeen tuhosivat kolme kreikkalaista armeijaa. Kapinoiva Kegen päällikkö, sodan varsinainen aiheuttaja, taisteli taas silloin Tyrák kaanin rinnalla. Kultaista sarvea ei kuitenkaan yksikään heistä nähnyt. Jollei ehkä orjana…

Vuosi 1065 on petshenegikansan verisen auringonlaskun ajastaika. Dnjesterin luota hyökkäsivät heidän kimppuunsa heidän kauheat veljensä, kumanialaiset, jotka nimittivät itseään nimellä úz. Byzantilainen diplomatia osoitti mestarillisuuttaan, kun se voi usuttaa kumanialaisen leijonan petshenegiläisen tiikerin niskaan. Vielä kerran leimahti häikäisevänä petshenegien hurja sota-into valaisten loistollaan vuosisatojen kronikoita, mutta hirveiden ponnistusten tulessa heidän kansansa paloi loppuun. Miehuuden kotimaasta syöksyvien nuorten kumanialaisten rynnäkkö lakaisi heidät tieltään. Sen jälkeen ei enää ole olemassa petshenegien kansakuntaa. Kumanialaiset kääntyivät sitte kreikkalaisia vastaan ja hävittivät kuudenkymmenentuhannen ratsumiehen voimalla keisarin maita, vieläpä Hellastakin. Konstantinopoliin asti eivät hekään päässeet.

Oli vielä kuluva melkein neljäsataa vuotta, ennenkuin eräs toinen sukulaiskansa valloittajana marssi kultaisesta portista sisään.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PAKANOITA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- FERENC HERCZEG.

- ENSIMÄINEN KIRJA

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- TOINEN KIRJA

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- KOLMAS KIRJA

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- NELJÄS KIRJA

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE