Suuri voima
Date: 2026-07-02T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Suuri voima

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Suuri voima

Author: Zakarias Nielsen

Release date: July 2, 2026 [eBook #79002]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seuran kirjapaino osakeyhtiö, 1917

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79002

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SUURI VOIMA ***

language: Finnish

SUURI VOIMA.

Kirj.

Zakarias Nielsen

Suomenettu tanskankielestä

Helsingissä, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1905.

I.

Sairaalle äidilleni
hänen syntymäpäivänään toukokuun
12 päivänä 188—.

Ma tulen — »pitkä poikasi» —
viestillä keväisellä
ja peitän valkovuoteesi
toiveilla puhtaimmilla.
Ma suutelen sun kätostäs
ja katson syvään silmähäs:
onneksi, äitikulta!

Kevättä hiukan tuon ma vain
ja lintuin liverrystä.
Sai Luoja vasta vastahain —
häneltä tervehdystä!
Tervehdys oksain vihantain
ja kaiken hyvän rinnassain,
mi kevätvirttä soipi.

Sain sulta lapsuuspäivinäin
niin paljon päivän kultaa,
se muisteloina mieleen jäi —
oi, mitä sainkaan sulta!
Mi hyvää piilee povessain,
sen kylvit sinne sinä vain
ja kastoit kyynelilläs.

Ja siksi lasken polvilleen
kuin ennen lapsenakin,
ja rukoukset, kiitokseen
sun nousee puolestasi.
Silitän hasta valkeaa —
oi, koetuksen kantajaa
Sä siunaa, suuri Luoja!

Vapisevalla kädellä ja kostein silmin kirjoitti nuori luutnantti ja kirjakauppa-apulainen tämän onnentoivotuksen kirjepaperille. Tuo runo oli lämpimän tunteen luoma — puhjennut suoraan sydämestä.

Oi niin, äiti raukka! Hänen ajatuksensa oli kokonaan äitiin kiintynyt, kun hän aamulla kello viiden tienoilla kävi metsästä hänelle tuoreita pyökkipuun lehviä. Neljä vuotta hän jo oli maannut vuoteen omana, ja hermosto heikkeni heikkenemistään, rampeutuminen jalassa yhä vain paheni. Kuinka vanha se nyt äiti tänään olikaan? Hän oli 18 vuotias naimisiin mennessään, silloin oli isä 33, nyt oli hän 63 vuoden, siis äidin täytyi olla 48. Eikö vanhempi! — ajatteles, ja hänen tukkansa on jo aivan valkoinen. Hän näki naisen pään, paksuine, liidunvalkoisine tukkineen, joka melkein kuin suli yhteen päälaen peittävän valkoisen tanun kanssa, hän näki mustat kulmakarvat ja kaksi tummaa silmää, jotka tässä valkoisessa ympäristössä näyttivät niin omituisen teräviltä. Katse ei ollut kova, ei, se oli lempeä, niin lempeä; mutta joskus se niin tavattoman selvästi puhui salaisista taisteluista.

Ja paljonhan hänellä oli ollutkin kannettavaa, etenkin näinä viime vuosina. Mutta hän olikin käynyt oppinsa tarmokkaiden vanhempien luona.

Mummoansa Jörgen ei muistanut, mutta vaari, vanha, ankara ja kuitenkin lempeä pastori Randrup isoine nenälasineen ja pitkine valkoisine tukkineen oli vielä elävästi hänen mielessään. Omituinen, kunnioittavan ilon tunne valtasi hänet aina kulkiessaan vanhan pappilan ohi tuolla alhaalla lehdossa; täällä hänen lapsenmielensä oli saanut niin paljon vanhanaikaisen jumalanpelon ja vanhanaikaisen ilon syviä vaikutteita. Vaari oli niin tavattoman vaatimaton — käytti isoja talonpoikaisia puukenkiä pihalla ja puutarhassa kävellessään ja päässä kauheata ketunkarvaista nahkatakkia, joka varmaan oli yhtä vanha kuin harmaa pääkin, johon se oli painettu. Mutta siinä miehessä oli ajatuksia, kymmenen papin oppi ja syvällisyys. Ja hänen lempeässä mielessään asui vakavuus, joka ei tiennyt tinkimisestä lihan ja veren kanssa, milloin tämä liha ja veri oli ristiriidassa sen pyhän opin kanssa, jota hän julisti. Polveutuen vanhasta pappissuvusta, joka uskonpuhdistuksen ajoilta asti »lujasti oli pysynyt puhtaassa opissa», niinkuin hänen sukukirjaansa oli merkitty, toimi hän hiljaisuudessa sydämensä pyhällä lämmöllä sekä kotona että seurakunnassaan viimeiseen hetkeensä asti, ja vieläpä kuolemansakin jälkeen, saattoi sanoa, sillä hänen maalattu muotokuvansa, jonka seurakuntalaiset olivat lahjoittaneet hänelle hänen 70:tenä syntymäpäivänään, ja joka nyt riippui kirkon seinällä, puhui äänetöntä, kehoittavaa kieltänsä kirkossakävijöille.

Häneltä se äiti varmaan oli enimmän oppinut, muun muassa senkin sanan, joka oli hänen mielilauseitansa: »Meidän tulee olla kestäväisiä!» Ja sitten oli hän − hänen pitkä poikansa — taas vuorostaan oppinut häneltä. Lukemattomat kerrat hän oli huomannut, että hänellä itsessään oli niin paljon äidin henkistä elämää, että hänen ikäänkuin täytyi punnita kaikki ajatuksensa ja tunteensa äidin omantunnon vaa’alla. Pienestä pitäen oli hänen korvaansa laulettu, että hän aina olisi »Jumalan lapsi», hänen vuoteensa ääressä oli rukoiltu, että hänelle annettaisiin voimia kulkea puhtaita teitä; kehotuksissa ja rukouksissa, mutta enin äidin omassa esimerkissä, hänen ihanassa kieltäytyvässä elämässänsä, oli aina ollut tämä sama pohjasävel että hän itsekieltäymyksen ja rukouksen ohella etsisi ijankaikkista iloa, käyköön sitten maallisenkin ilon kuinka hyvänsä. Ja tämä kaikki oli hänessä kehittänyt tarkkaa tunnollisuutta.

Oi se koti, se koti, hyvien tunteiden tyyni tyyssija, lapsuusajan valoisa turvapaikka, jossa äiti oli laulanut Ingemannin lauluja pianon ääressä, jossa hän oli iloinnut ja riemuinnut, ja jossa hänelle niin ihanasti ja järkevästi oli opetettu kärsimisen ensi alkeet.

Kärsimisenkö? No niin, oikeastaan hän ei ollut kärsimisestä paljon mitään tiennyt niinä 25 vuotena, jotka hän oli elänyt Jumalan maailmassa. Silmäillessään lapsuusaikaansa ja ensimäistä nuoruuttansa, vilahteli se hänen silmissänsä niin valoisana ja herttaisena. Kaiken varmaan hän eniten »kärsi» äidin kärsimisiä kuin omiansa.

Isän tähden oli näet yhtä ja toista »ikävätä», niinkuin äidin oli tapana sanoa. Niin, »ikävätä», mutta ihmiset tunsivat nyt kerran isän ja antoivat hänelle erhetykset anteeksi. Ne seikat, että hänellä oli hyvä virka pankissa, että hän jo monet vuodet oli ollut kaupunginvaltuustossa ja nyt riemujuhlasta saakka kanslianeuvoksena — ei todellisena, mutta kumminkin oikeana kanslianeuvoksena — se kelpasi tietysti vastapainoksi yhdelle ja toiselle virheelle. Kunpa hän vain olisi tahtonut pitää hiukan parempaa huolta ulkonaisesta ihmisestään — olisi harjannut takkinsa ja sen semmoista — jotta se paremmin sopisi yhteen suoran vartalon kanssa; luutnanttina ollessaan hän kumminkin oli oppinut käymään siistinä ja koreana, mutta oli melkein kuin hän sotilasajaltansa olisi säilyttänyt vain suoran ryhdin ja rypistetyt kulmat.

Luutnantti? Kummallista ajatella, että isä — tuo lyhyt paksu mies — oli luutnantti. Siinä kai se syy oli, että hänestä itsestäänkin — Jörgen Hvide Bangista — oli tullut sotilas. Isä oli nähnyt paljon vaivaa saadessaan hänet sotilasuralle, ja saikin tahtonsa niin pitkälle täytetyksi, että pojasta tuli reserviluutnantti, sittenhän saisi taas nähdä, arveli isä —. Mutta ei tullutkaan mitään »näkemisestä», sillä poika ei ollut luotu sotilaaksi, hän oli luotu hengittämään uusien kirjojen tuoksua ja rupattelemaan kotikaupunkinsa nuorten neitosten kanssa.

»Hyvää päivää, rouva Römer!» hän tervehti ohikulkevaa liikkaavaa naista.

Kuinka lempeästi hän nyökkäsi! Jörgen meni ovelle ja katsoi rouvan jälkeen. Tuossa kierossa naisen selässä oli jotain siisteyden, jumalisuuden ja viekkauden ilmettä. Hän käänsi päänsä toisaalle. Oh — Amalie Konge! Jörgen peräytyi ehdottomasti askeleen ja rypisti nenäänsä. No, mutta eihän hänellä ollut mitään syytä Amalieta pakoilla. Hän tervehti kädellään, ja näki huviksensa nuoren neitosen nyökkäävän onnellisen näköisenä samassa kun hän kirjalaukkuineen keikaillen kääntyi urkurin pihaan.

»Hyy—i hyy—i!» viserteli kottarainen naapuritalon katolla.

Hän seisoi hetkisen katsellen lehmuksia apteekin luona, katseli ilmaan, katseli kadulle! Saattaisipa tehdä mieli laukata vanteen kanssa pitkin tuota katua!

Oi sitä kultaista aikaa, kun oli kaksitoistavuotias, kun pureskeltiin lakritsaa ja talonpoikaistyttöjä ommeltiin hameista yhteen puotien edustalla! Voi taivas niitä aikoja! Kuinka monet housunlahkeet lieneekään siekaleiksi revitty, kuinka silloin halusta tappeli, kuinka silloin lauloi, ulvoi elämänilosta!

Mutta entäs ne porvarikouluun lähetettävät laskuopit! Hiukan vauhtia otettuaan lennättää Jörgen itsensä tiskin yli puolittain jo laatikkoon pakatun kirjakasan ääreen..

Möller, hänen monivuotinen isäntänsä, nyttemmin köykkyniskainen, 72 vuotias leskimies, tulee alas yläkerroksesta ja astuu puotiin takaovesta. Hänen tuuhea, harmaa tukkansa valuu otsalle ja korville kuin mikäkin lerppahattu.

»No, Bang, oletko nyt selvillä asiasta?» kysyi hän hitaisella tavallaan ja silmät tiirallaan.

»Olenhan minä miettinyt — kaiken yötä ja tänäänkin vielä.»

»Ne on huokeat ehdot.»

»On kyllä; ja kylläpä olisin merkillinen ihminen, ellen tarttuisi käteenne ja kiittäisi teitä.»

»Niin, niin; voithan nyt iltapäivällä neuvotella vanhempiesi kanssa.»
Hän nyökkäsi ja meni ulos ovesta portille päin.

Nuoren miehen katse lipui pitkin hylly- ja kirjarivejä, hän ikäänkuin ahmi niitä suurin, iloisin silmin. Ajatteles! Ajatteles!

Pienissä syntymäpäiväkekkereissä iltapäivällä hän aikoi juurtajaksain neuvotella asiasta vanhempien ja sisarusten kanssa. Mutta eihän siinä oikeastaan ollut mitään mietittävää, ei rahastakaan.

Hän tarkasti hyllyrivejä, aukoi kaappien ovia ja huitoi keveästi nenäliinallaan kullattuja kirjain selkiä. Pistäikse sitten pöydän luo, jossa oli vastasaapuneet kirjauutuudet. Hän järjesti ja asetti paikoilleen, käytti kädessään milloin mitäkin esinettä ikkunalta ja katseli sitä jonkunlaisella lellittelevällä ylpeydellä. Olikohan Söbygaden kirjakaupassa tuollaista kirjevaakaa…?

Aivan uudella vakaavalla mielenkiinnolla vaikutti häneen kokonaisuus — pöytä, tiski, kaapit, kirjat. Ja kukapa tiesi, miksi hän vielä voisi kauppaansa kehittää? »Käy, käy, vaan!» seisoi muutaman kirjan selässä. Niin juuri! Suuria, rohkeita ajatuksia syntyi hänen aivoissaan: »uusi lukukirja, uusi almanakka, kaunokirjallisuutta Jörgen Bangin kustannuksella»… »toimelias, nuori firma…»

Niin, ja muutamien vuosien perästä talo ja koti, vaimo ja lapset, oikein lempeä ja herttainen pikku vaimo, joka aina tulisi avosylin vastaan. Sydän lämpeni ajatellessa kuinka hyvä hän olisi pikku vaimolleen, ja kuinka hauska koti heillä olisi, paksut lattiamatot ja punainen liekehtivä takkavalkea hämärässä.

No tässä hän nyt käyskenteli edestakaisin ja hieroi rystyitä toisiinsa ja rakensi tuulentupia ja unohti kerrassaan, että äiti makasi odottaen siellä kotona!

* * * * *

Pitkänä, ryhdittömänä, kuusitoistavuotiaana nuorukaisena oli Jörgen tullut sukulaisensa kirjakauppa-apulaiseksi. Hiukan haaveileva, hiukan taipuvainen kävelemään nenä pystyssä mutta mieleltänsä terve oli nuori apulainen ensi vuosina. Lapsuudesta asti hänellä oli veressä koko entisajan valoisa romantiikki, hänen mielensä oli hyvin taipuvainen kristinuskon mystiikkaan ja hän ravitsi sitä evankeliumin lupauksilla kaikille jumalaapelkääville ihmislapsille. Olihan elämällä vakavuutenakin — oi niin — mutta itse kärsiminenkin saattoi olla ihanata, voi sitä, ken ei ymmärtänyt tuskan runollisuutta! Elämä oli ihanaa, ilma oli täynnään lempeitä hengettäriä, jotka kutoivat auringonpaistetta maailmalle ja kantoivat kaikki hyvät sielut Jumalan luo, kun ne päättivät maisen matkansa.

Nuoruuden koko levoton elämänhalu pulppuili hänessä läpi nuorukaisijän; epäselvä, alinomaa vaihtelevien tunnelmien maailma oli se tunnevirta, joka hänen sieluansa paisutti. Illoin hän kyynelsilmin voi rukoilla isänsä, äitinsä ja koko kaupungin edestä, ja jokaisen tuntemattoman mierolaisen, joka päivällä kumarruksissa ja huokaillen oli kulkenut hänen ohitsensa, ja aamulla hän saattoi tuntea halua saada heiluttaa lakkiansa jollain korkealla mäellä.

»Varmaan sinusta tulee runoilija, poika», oli hänen äitinsä kerran sanonut luettuaan Jörgenin runomittaisen kirjeen muutamalle koulutoverille ja ystävälle, Runoilijako? Tuo sana oli sitten hänessä muodostunut valoisaksi toiveeksi. Itse hän tunsi, kuinka hänen rinnassansa lauloi, ja kun hänen oli jokseenkin helppo pukea tätä laulua poljentaan ja riimiin, virtasi värssy värssyltä näistä sisällisistä lähteistä paperille. Edellämainitun ystävän, apteekkarinpojan Kaarle Brunin kanssa, joka oli tummasilmäinen nuorukainen ja myöskin kannelta soinnutti, hän useiden vuosien kuluessa joka viikko vaihtoi runoja ja häntä huvitti tavattomasti tällainen postin kautta tapahtuva lyyrillisten tunnelmain vaihto.

Vihdoin tuli sekin aika, jolloin hän alkoi »seurata» kirjallisuutta. »Lue vain, Bang; kirjakauppiaan tulee tuntea tavaransa», sanoi Möller vanhus. »Mutta» — saattoi hän lisätä — »minä neuvon sinua ottamaan vilvoittavaa pulveria ja kolmasti lukemaan Isämeidän, ennenkuin ryhdyt uudenaikaiseen kirjaan.» Äitikin varotti häntä. »Minusta on kauheata, mitä ihmiset nykyaikana saattavat kirjoittaa lehtiin ja kirjoihin», puheli äiti. »Uskonto —; pelkkää pappien lorua! Lapset — miksi pitäisi niiden kunnioittaa isää ja äitiä? Ja miksi pitäisi rakastaa isänmaataan enemmän kuin mitään muutakaan maata? Nuoriso — oi, minusta on vallan hirveätä, mistä ne uudet runoilijat kirjoittavat, kaikkea tuota aistillisuutta! Kun ajattelen Oehlenschlägeria, Hauchia, Herziä, Hostrupia ja keitä he kaikki ovatkaan… kaikkea ihanata ja puhdasta, joka painettiin meidän mieliimme minun nuoruudessani, ja nyt… Mitä se auttaa, että ne kirjoittavat hienosti ja taidokkaasti, kun hienosta tuoksusta kuitenkin erottaa turmelevan hengen… pidä varasi, Jörgen, pidä varasi!» No sen hän saattoi luvata äidille. Sillä hänestä tuntui todellakin, että Möller ja äiti olivat oikeassa.

Aika ajoittain hän kumminkin tunsi, että yhtä ja toista tuosta uudesta opista oli livahtanut hänen sydämeensä, ja huomasi silloin omituista levottomuutta omassatunnossa. Oli kuin laulaisivat kirjat puodissa hänen ympärillään, kuin huutaisivat ne hänen korviinsa ajatuksia ja kehoituksia, joita hän ei tahtonut, mutta joita hänen täytyi kuulla. Näin tapahtui varsinkin illoin, kun hän jonkun uuden kirjan luettuaan kiusattuna mietiskelijänä makasi vuoteellaan tietämättä sitä tai tätä.

Sitten tuli sotilasaika, joka tuli hänelle jonkinlaiseksi »Sturm und Drang-aikakaudeksi». Päivä päivältään yltyi hänen mielensä kuohustila pääkaupungin varieteistä ja kapakoista saadusta tartunnasta; usko ja epäilys, uhmailu ja katumus temmelsivät sydämessä ja puristivat toisinaan rintaa kuin uhkaisivat ne sen särkeä.

Mutta rinta ei särkynyt.

Ensimäisenä vuonna kirjakauppaan palattuaan kiinnittivät hänen mieltänsä enemmän nuorten tyttöjen silmät, jotka tiskin yli säteilivät hänelle, kuin ne kirjat ja nuotit, jotka hän laitteli kääröihin silmien omistajattarille.

Hän tiesi varsin hyvin, että hän tähän aikaan elämästänsä — sotilasaikana ja ensimäisenä vuotena kotiintulonsa jälkeen — oli mieltynyt punssiin ja tyttöihin enemmän kuin terveellistä olikaan; hän muisti hyvin, kuinka mieli himoitsi kiellettyjä nautintoja, samalla kun heräävä miehevyydentunne kapinoitsi niiden piirien tekosiveyttä vastaan, joissa elettiin vanhojen tätien moraalin mukaisesti. Ettei hän tänä vaarallisena aikana syvästi langennut, siitä hänen oli kiittäminen puhdasta rakkauttansa äitiinsä — ja häntä tuolla ylhäällä, ehkäpä enimmän juuri häntä.

Ensimäisestä kerrasta asti, kun Jörgen tapasi hänet tässä talossa — joulunaikana siitä oli kaksi vuotta kulunut — oli hänellä ollut tavaton vaikutusvoima Jörgeniin. Ei niin, että Jörgen olisi ollut rakastunut häneen, ei ensinkään, pikemmin päinvastoin; tytössä oli jotain, joka harmistutti häntä, jotain ylhäistä, joka piti häntä matkan päässä, ja jonkinlainen taipumus ivata hänen turhamaista iloansa uusista kultanyöreistänsä. Hän saattoi vieläkin korvissaan kuulla äänen ivallisen soinnun, kun hän sanoi: »herra luutnantti» — »herra upseeri». Mutta sitten hän niin omituisesti hymyili ja se hymy se Jörgenin harmin sulatti.

Myöhemmin, kun he tässä talossa joutuivat jokapäiväiseen kanssakäymiseen, oli heidän suhteensa kuin sisaren ja veljen. Ne hyvin tähdätyt iskut, joita hän saattoi antaa Jörgenille punssikestien perästä lauluseurassa tai jostain armastelujutusta, joka oli sattunut tulemaan hänen korvillensa, saattoivat Jörgenin häpeämään. Hän melkein pelkäsi kohdata häntä aamusella oltuaan yön juomingeissa. Ja kumminkin hän nuhdeltuansa saattoi olla niin herttainen ja kohdella häntä sisaren hellyydellä. Jörgen ei ymmärtänyt mistä ihmeestä hän oli voinut saada sen valtansa, että hän kuljetti häntä ikäänkuin ohjaksissa milloin oikeaan milloin vasempaan, aivan mielensä mukaan. Hänen taitonsa saada harvoilla sanoilla sanotuksi paljon, koko hänen olentonsa salaperäisesti houkutteleva voima, hänen tapansa kertoa saarnan sisältö kirkosta tultuaan — niin, kaikki hänen lukemattomat vaikutustapansa ne olivat pitäneet Jörgenin hairahtumishalun ohjaksissa ja pakottanut hänet takaisin puhtaille teille. Ja hän mukautui niin helposti ja luonnollisesti aivan kuin itsestänsä. Väliin hän ihmetteli, että heillä oli niin paljon yhteistä; sillä hän tiesi varmaan, ettei kumpikaan heistä pannut mitään syvempää merkitystä tähän suhteeseen. He voivat korkeilla heittää toisiansa päähän, torailla, irvistellä toisilleen, toisin ajoin myöskin neuvotella vakavista asioista; mutta kaikki, niinhyvin leikki kuin vakavatkin nuhteet olivat vain hetkellistä, jotka syrjäytyivät kohta, kun he käänsivät selän toisillensa.

Viime päivinä oli hänen käytöksessään ollut jonkinlaista ylhäistä kylmyyttä, jotain, joka muistutti tuota varovaista naisenarvokkaisuuttansa heidän tuttavuutensa ensi ajoilta. Varmaan hän tavalla tai toisella oli loukannut häntä — tuossahan hän juuri tulikin! Nyt täytyi koettaa saada nuo rypyt kulmien välissä tasaantumaan.

»Neiti!» Jörgen kopsautti kantapäät yhteen ja nosti nopeasti sormet ohimolle.

Oikuin ihanteellista iloa herättivät hänessä tuo kaunis otsa, kirkkaat sinisilmät ja tuuhea, vaalea tukka. Mutta tähän iloon sekaantui toinenkin tunne, josta hän ei päässyt oikein selville, eikä hän tahtonutkaan sitä selvittää. Hän pyysi saadakseen mustetta pulloon, jonka ojensi esiin.

»Kirjoitatteko hänelle?» kysyi Jörgen.

»Niin, sille hänelle, joka toimittaa meille voita.»

Jörgen huokasi. »Olisinpas minä Per Persen, jolla on 17 lehmää navetassa.»

»Ja vaimo ja yksitoista lasta tuvassa.»

»Niistä en huolisi, tahtoisin olla parrakas, sivistynyt nuorimies.»

»Mutta tuskinpa tahtoisitte olla Per Persen.»

»En; nimeni tahtoisin pitää.»

»Senkö suuren historiallisen?»

»Arvatkaapa mitä, neiti Römer…»

»Olettehan itse sanonut sitä historialliseksi.»

»Totta puhuakseni, niin lienee minulla lupa hiukan ylpeillä siitä, että taru johtaa nimen Bang Skjalm Hviden suvusta.»

»Mutta oletteko niin varma, että…»

»Elkää siitä nyt sen enempää, neiti Römer! Minulla ei ole mitään muuta mistä ylpeillä, kun sukunimeni ja perheeni tahraton maine… haluatteko alizeuiria?»

»En, jotain punaisensinertävää.»

»»Keveä kuin untuvainen on ystävyys, löytyneekö niissäkään» — löytyneekö täällä puodissa?»

»Kyllä kai, hyvin usein.»

»Ei, minä tarkoitan nyt — nyt, nyt!»

»Antakaa minulle nyt se mustetolppo.»

»Sitä siis ei ole?»

— 14 —

»Kirjeellä on kiire — antakaa nyt, antakaa!»

»Kuinka ne pienet saappaat osaavat tanssia! Oliko hauskaa lauluseuran tanssiaisissa?»

»Oli; olittepa aika kohtelias kavaljeeri, kun narrasitte minua ensimäisen ylimääräisen valssin suhteen.»

»Minäkö?»

»Niin juuri, ja vaikka itse kirjoititte nimenne korttiini.»

»Pyydän tuhat kertaa anteeksi, niin, tuhat ja yksi kertaa! Minulla oli yhtä aikaa kädessäni teidän ja Amalie Kongen kortti… tiedänhän tanssineeni ensimäisen valssin teidän kanssanne… miksi ette ennen sanonut sitä?»

»Siksi että olin siitä niin kokonaan välinpitämätön.» Hänen pieni kätensä vavahteli, ja poskien hieno puna katosi hetkeksi kuin olisi väri niistä imeytynyt sisään.

Jörgen oikasihe ja kierteli kauniita, mustia viiksiään. »No, kun olette siitä niin välinpitämätön, niin voinen kai vähentää siitä ne tuhat kertaa ja tyytyä siihen yhteen!»

»Sen voitte hyvin.»

»Kuulkaa nyt, neiti Römer, minä en todellakaan tiedä, että olin teiltäkin pyytänyt ensimäistä ylimääräistä valssia.»

»Tahdotteko antaa minulle postimerkinkin?»

»Annan ja kirjeenkuoren kanssa ja koko kantamuksen terveisiä hyvälle ystävälleni Per Persenille. Olkaa hyvä!»

»Kiitos!»

»Te saatoitte minut oikein ikävälle mielelle, olin äsken juuri niin iloinen.»

»Mistä?»

»Niin, luuletteko että minussa nyt on miestä sitä oikein juhlallisesti ilmoittamaan.»

»Minä tiedän sen varsin hyvin.»

»Mitäs siihen sanotte?»

»Minä sanon: olkoon onneksi!» Hän sanoi sen niin herttaisesti, sydämellisesti.

»Kiitos; ja… ja tahdotteko edelleenkin hoitaa taloutta, jos nyt vuokraan huoneetkin?»

»En voi; olen jo luvannut serkulleni, pastori Larsenille, tulla hänen luokseen hoitamaan taloutta ja hänen pikku tytärtään.»

»Aijotteko asettua, asumaan kunnianarvoisen leskimiehen luo, Jyllannin ikäville nummille?»

»Vanhan?» Hän puhkesi nauruun. »Vanhan, kunnianarvoisan 32 vuotiaan luo!»

»No niin…»

»Minusta nummi ei ole ollenkaan ikävä — päinvastoin.»

»Niinpä niin, leikkipuhettahan se enimmäkseen olikin.»

»Niin, mutta monikin arvelee minun kuihtuvan ja kuolevan, kun minut muutetaan lihavasta själlantilaisesta mullasta nummen hiekkaan; minä itse uskon, että juuri siinä parhaiten menestynkin.»

Niissä sanoissa soinnahti voimaa, joka saattoi Jörgenin ajattelemaan hänen ensimäistä nuoruudentointaan. Pari vuotta ripille pääsemisensä jälkeen hän näet oli ollut apulaisena kaupungin turvakodissa ja osoitti silloin tavatonta toimeliaisuutta ja uurautta. Melkein yksin hän hoiti kodin, ja kulki sitäpaitsi — aivan omasta halustansa — kodista kotiin auttaen lasten köyhiä äitejä sekä kotiensa että pienokaistensa hoidossa. Myöskin pappilassa, jossa hän myöhemmin oppi taloudenhoitoa, osotti hän nuorelle tytölle tavatonta kestävyyttä, milloin uhrautuminen muiden hyväksi oli kysymyksessä m.m. rovastin vanhaa, heikkoa äitiä hoitaessaan. Ja tässäkin talossa — kuinka toimelias hän oli, ja kuinka hellää huolta hän piti vanhasta miehestä! Kuinkahan hänen aikansa riittikään vielä tehdä ompelutöitä äidille ja kirkonkäyntiin ja lukemiseen ja sen semmoiseen, se oli kerrassaan arvoitus.

»Miksi luulette parhaiten siellä menestyvänne?» kysyi Jörgen.

»Sentähden ettei siellä mieltä häiritse ne lukemattomat vaihtelevat vaikutteet kuin täällä, siellä ei juoruaminen ja huolenpito muiden vaatetuksesta hajaannuta mieltä; siellä pakottaa hiljaisuus, terveet elämänmuodot — se kaikki — se pakottaa ihmisen kohdistumaan omaan toimintaansa, omaan sisälliseen elämäänsä.»

»Siellä kai te oikein syväydytte lukemiseen?»

»Niin, jos vaan aikaa saan. Ja sitten teen kävelyretkiä nummelle ja makaan pitkälläni sankarihaudalla katsellen metsää vuononrannalla ja teen romaaneja…»

»Joita minä toivottavasti saan kustantaa?»

»Ei, ne annetaan tuulen toimitettaviksi.»

»Pitääkö minun sitten mennä metsään kuuntelemaan mitä tuuli kertoo?»

»Oi, varmaan on teillä kylliksi tekemistä kuunnellessanne näiden kotoisten romaanien sointuja.»

»Se oli kai taas joku hieno pistosana.»

»Ei ollutkaan, sillä eihän se minua vähintäkään liikuta, mitä te kuuntelette.»

»Mutta enhän minä saanutkaan nähdä sitä valokuvaanne, vaikka lupasitte?»

»Olen unohtanut.» Hän pisti käden taskuunsa.

Möller palasi samassa. »Ai, ai», sanoivat tirkistävät silmät.

»Oikein hyvin onnistunut», sanoi Jörgen.

Vanhus katsoi viekkaasti kuvan omistajaan. »Saan kai minä niistä yhden, jota saan tallettaa…»

»Suurimmalla mielihyvällä.»

»… sydämelläni.»

»Niin, jos tahdotte.»

Möller katsoi toiselle puolelle: »Entä hän tässä?»

Sitä koreata punaa, joka nyt syöksyi hänen kasvoihinsa ja kaulalle!

»Jos Bang siitä välittää…»

»Saatte uskoa, että välitän.»

»Minun täytyy lähteä ylös», sanoi hän äkkiä.

Nuoren miehen silmiin tuli kummasteleva katse: mikä tytön oli. Mutta samassa hän jo oli poissa.

»Hm!» mutisi Möller ja läksi hyvin välinpitämättömän ja typerän näköisenä nuoren tytön jälkeen.

Pari sekuntia seisoi Jörgen miettiväisenä tuijottaen oveen, joka oli mennyt kiinni heidän jälkeensä, kierrellen viiksiensä toista kärkeä etusormensa ympäri.

»Anteeksi!» pyysi ovelle tullut nuori nainen.

»Pyydän!» Jörgen kumarsi hymyillen.

Hänen povellaan keinuvasta orvokkikimpusta ja nuorekkaasta kauneudestansa tuoksahti Jörgenille kevään hurmaavaa eloa.

»Kuinka hän punastui — ja te myöskin!» virkkoi hän.

Jörgenin hymy muuttui harmistuneeksi. »Siinä tosiaankin erehdytte, rouva.»

»Vai niin; no hän ainakin punastui.»

»No, entäs sitten?»

»Ei mitään, ei mitään. Mutta te ette aavista kuinka hauskaa on salaa syrjästä katsoa — tuollaista sydämen salaisuutta — nuoren, viattoman tytön hämmennystä.»

»Niin, eihän vanhempi ja kokeneempi ihminen niin helposti hämmenny.»

»Kuinka tuo herttainen vihastus teitä kaunistaa! Mutta minäpä uskon teille salaisuuden: minä olen vasta 28 vanha, en päivääkään vanhempi.»

»Nythän tosiaankin onkin teidän syntymäpäivänne!»

»Aivan oikein!»

»Saanko luvan…»

»No, elkää nyt luvista! Tarttukaa vain käteeni ja toivottakaa, että tämä vuosi olisi onnekas, niin rehellisesti ja vilpittömästi kuin te voitte.»

»Niin, no — olkoon tämä vuosi onnekas teille!» »Kiitos! Ja että minulla olisi mies ennen vuoden loppua!»

»Kenties jo ennenkin.»

Tämä viimeinen lausuttiin puoliääneen, melkein kuin urkkien.

Rouva kääntyi syrjin ja hiveli pienellä hansikoidulla kädellään uusia kirjoja.

»Entäs sitten?» kysäsi hän äkkiä ja käänsi päänsä jyrkällä liikkeellä
Jörgeniin.

Oli kuin koko hänen kauneutensa ja raittiutensa siinä samassa olisi heitetty Jörgenin omaan nuoreen vereen: kirkkaitten, tummansinisten silmien sielukkaisuus, kasvojen hieno puna, sysimustan tukan kauniit kiharat valkoisilla ohimoilla.

»Eihän mitä», virkkoi Jörgen ja lisäsi hetken perästä! »onnittelen vain uudestaan — niin rehellisesti ja vilpittömästi.»

»Mutta kaikkein pyhimmässänne te ajattelisitte rouva Ranch — eron saanut vaimo!»

»Monet eron saaneet menevät uusiin naimisiin.»

»Mutta sitähän Jumalan lapset ankarasti tuomitsevat.»

»Jumalan lapset? Te sanotte sen niin ivallisesti.»

»Ei, ei, ei, uskokaa vain mitä tahdotte.»

»Muutoin kai olosuhteistakin paljon riippuu.»

»Niin, minun olosuhteeni te tiedätte, ne ovat 'kehitä' — eikö totta?»

»Rouva Ranch, miksi puhutte noin?»

»Niin, katsokaas —, minä en koskaan tee sydämestäni mitään rosvonpesää.
Minä pidin toisesta, hän samoin — niin jätimme hyvästit toisillemme.»

»Hm!»

»Nyt hän on uusissa naimisissa — arvaan. Ne tulivat molemmat minua vastaan viime sunnuntaina Frederiksbergin puistossa — tiedättehän kuvanveistäjätär Jenny Lundsgaard.»

»Vai niin!»

»Molemmat tervehtivät minua ystävällisesti, minäkin heitä.»

»Ja te puhuttelitte heitä?»

»Puhuttelin? En; minulla oli mukanani pikku Johannekseni.»

»Kas vaan!»

»Niin, totta puhuakseni, Ranch säälitti minua; hän kääntyi pari kertaa katsomaan meitä.» (Kirkas kyynel kimmelsi hänen silmissään). »Mutta eihän sille mitään voi.»

Jörgen hieroi neuvotonna tiskiä sormillaan.

»Niin, tiedänhän tarkoin, mitä te ja äitinne sanotte kaikesta tästä.»

»Äiti ei ole koskaan sanallakaan maininnut teitä minulle.»

»Ei; hän kun ei ole niitä Jumalan lapsia, jotka ottavat koko kaupungin huoneeseensa parjailtavaksi; mutta hän kurittaa lempeillä, surullisilla silmillään.»

»Oletteko ollut hänen luonaan tänään?»

»Tulen juuri sieltä nyt. Minun on häntä niin sääli. Siellä hän kituu vuoteellaan, ja me muut nautimme kevään ihanuutta.»

»Niin —» huoahti Jörgen.

»Edesmenneinä aikoina me molemmat puoliserkukset olemme käyneet toistemme luona syntymäpäivinä; mutta en tiedä — sitten, kun minä aloin kirjoitella, on väliimme tullut jotain vierasta ja kylmää. Ja jotain sellaista on teidän ja minunkin välillä.»

Möller, joka aina kulki nuuskien talossa, silmäillen milloin oikeaan, milloin vasempaan ja näki kaikki, kuuli kaikki, palasi nyt puotiin, vilkasi katseen rouvaan, kumarsi hiukan ja ryhtyi järjestämään muutamia kirjoitusvihkoja.

Rouva otti pöydältä kirjan ja rypisti nenäänsä. »Uh, oletteko nyt taas siinä jumalisine romaaneinenne!»

»Niin, lukisittepas sen.»

»Ei kiitos! Oikea jumalisuus kaikessa kunniassa; mutta sillä ei ole mitään tekemistä kaunokirjallisuuden kanssa.»

Möller seisoi niska kyömyssä, otsa rypyssä ja puhui syvämielisesti:
»Yksitoista — kaksitoista…»

»Oletteko pannut huomiolle, rouva Ranch, että me kaksi aina joudumme puhumaan »jumalisuudesta»?»

»Niin, mutta minkätähden? Senkötähden, että te olette uskonnollinen?»

»Eiköhän siksi, että jotain teissä ja minussa, törmää yhteen?»

»Niin, katsokaas, minun ajatukseni ja tunteeni pyrkivät julkisuuteen.
Ilmaa!»

»Ja tiedättehän — tehän olette suorittanut opettajatartutkinnon — tiedättehän liikeopista, että tyrkkäys saattaa liikevoiman muuttumaan lämmöksi.»

»Ja niin kiivastumme.»

»Aivan niin!» Jörgen ja Möller vilkasivat toisiinsa. »»Jumalisuudella» on se merkillinen ominaisuus, että se tuottaa lämpöä — niin monella eri tavalla, se luo vastakkaisuuksia, taistelua…»

»Niin, se on kyllä totta.»

»Eikä ainoastaan ihmisten kesken vaan jokaisessa yksityisessä ihmiselämässäkin…»

»Minä en tänään halua lähteä sille alalle.»

»Mutta teidän täytyy. Minä en voi kärsiä, että te rypistätte nenäänne jollekin, jota ette tunne. Onko vakavan ihmisen elämässä mitään suurempaa pakotusvoimaa kuin se, jota sanotte jumalisuudeksi? Onko olemassa mitään, joka enemmän määrää hänen tekojansa, jotain luonnetta enemmän muodostavaa…»

»Paljonko tuo albumi maksaa?»

»Ja eikö kirjallisuus kuvasta murrosaikoja meissä — tekojamme…»

»Minä kysyin paljonko tuo albumi maksaa?»

Katse rouvaan kiintyneenä seisoi vanhus puodin toisessa päässä johdattaen mieleensä hänen lyhyen elämänsä kulun. Hän näki ankaran, pietistisen räätälin kodin Fiskergadella, kodin hajaantumisen vanhempain kuoltua, hänen oman ja muiden ihmisten avuliaisuuden; hän näki hänet tummasilmäisenä, kauniina pikku tyttösenä, joka oli yleisesti tunnettu lahjakkaisuudestaan, hän näki hänet heikkona, viluisena opettajattarena kulkevan neiti Tomsenin tyttökouluun, ruokakäärö kainalossaan, kalpeana, silmissään elämänhalun hehku. Sitten hän häipyi hänen näkyvistänsä; sillä hän tiesi niin kovin vähän siitä, mikä sitten seuraavina vuosina täytti hänen elämänsä, hänen olonsa Kööpenhaminassa, hänen toimensa levottomassa sanomalehtikonttorissa, hänen olonsa suuressa, nautinnoihin vajonneessa Babylonissa, hänen matkansa Pariisiin rikkaan maailmanmiehen kanssa, jonka nimeä hän nyt kantoi eikä hän välittänyt siitä tietääkään. Mutta nuoren miehen, joka seisoi ja jutteli hänen kanssaan, tuon pitkän lapsen, tulisi olla varuillaan noiden silmien ja valkoisten hampaiden viehätysvoimaa vastaan. Ja olkoot kaupungin nuoret varoillansa hänen kynänsä suhteen, tuon pienen, vaarallisen kapineen, jossa oli hehkuva kärki ja joka pärskytti myrkkyä. Eikö nuoria tyttöjä alinomaa käynyt kirjakaupassa ja vilkaistuaan joka puolelle salaperäisesti kuiskasivat: »Onko teillä »Ungt Liv»… saanko sen!» ja sitten pistetään kirja tuota pikaa piiloon ja riennetään vinnikammariin antaakseen Lydia Ranchen tulivirtojen vavahdellen virrata läpi suonten!

»Me emme voi päästä yksimielisyyteen, rouva Ranch» kuului pöydän luota. »Me elämme kahdessa eri maailmassa.»

»Kaiketi te pidätte minua kauheana yltiöpäänä; mutta sitä en ensinkään ole, minä olen vain maailman lapsi, jumalaton.»

»Jumalaton, joka tahtoo liipotella vapaana ja nauttia elämän makeaa mettä…»

»Niin, sitä olenkin. Minä sanon: pois sormet siivistäni! Ja niin kauan kuin voin kynää liikuttaa, tahdon viimeiseen asti puolustaa persoonallista lentovapautta… hengen vapautta!»

»Ja…?» Ei, hän ei uskaltanut sitä julkilausua.

»Sanokaa te vain »ja ruumiinkin». Mutta te erehdytte. Minä tahdon vain irtaantua vanhasta, ahtaasta moraalista ja niin hyvin kuin voin, toteennäyttää että ihmisluonto itsessään on aatelinen, puhdas, ja on oikeutettu estämättömästi kehittymään kauneuden ja rakkauden täydessä nautinnossa… niin, minä en tee sydämestäni mitään rosvonpesää, minä sanon sen teille peittelemättä, herra Möller.»

Herra Möllerin katse kohosi ilmaisten tavatonta hämmästystä.

»Anteeksi!» pyyteli rouva. »Me puhumme ihmislapsia erottavista kuiluista.»

»No niin, niitä kuilujahan onkin paljon nykyaikaan.»

»Mutta eikö ole harmillista, että on erottavia kuiluja niiden välillä, jotka muutoin pitävät toisistansa, ja vain siitä syystä, että heillä on eriävät mielipiteet uskonnosta, moraalista ja sen semmoisista!»

»Niin», huoahti Möller surullisena ja katsoi häneen syrjästä kumminkaan kääntämättä kankeata niskaansa, »onhan se tosiaan ikävätä, että niin vähäpätöiset asiat avaavat erottavia kuiluja.»

Rouva seisoi hetkisen epäröiden ja katsoi vaanien vanhusta, käänsi sitten päänsä Jörgeniin: »Kuinka kirjani menee kaupaksi — mitä te siitä pidätte?»

»Minä olen yhtä mieltä kuin P.P.»

»P.P.? Vainooko hän minua?»

Jörgen juoksi hakemaan lehteä. »Ja se on kumminkin vasemmiston lehtiä.»

»Antakaas kun katson! Kirjallisuutta», hän luki. »Kevein silkkikengin kepsutellen, keikailevasti nyökäten ja riettain silmäyksin, hymyten, himoten, hajuvesille tuoksuavana tulee ranskalainen kevytmielisyys maahamme ja heittelee sormisuukkosia karhunluonnollemme, joka peräytyy, alkaa hehkua ja levittää sylinsä…» »En kehtaa lukea sitä!» huudahti hän äkkiä ja heitti lehden luotansa. »Välitänkö minä siitä, mitä P.P. kirjoittaa!» jatkoi hän ja kyyneleet nousivat silmännurkkiin.

Jörgen hyppäsi tiskin yli ja otti ylös lehden.

»Kuinka ne voivatkaan kirjoittaa noin?» torui hän edelleen rypistäen tummat kulmansa.

»Ettehän lukenutkaan vielä kaikkea.»

»Siinä puhutaan jotain soitosta», kuului kuivasti puodin toisesta päästä.

Hän sieppasi lehden, luki eteenpäin, hymyili, pudisti päätänsä heristelläkseen kyyneleet pois»… Kieli on kuin soittoa…? kuin noreaa, rytmillistä tanssia; joka hurmaa mielen ja kantaa ajatukset sanomattomiin…» Jörgen seisoi tuijottaen häneen. Kuinka kaunis hän oli, tuo helakka hohde poskillansa ja pienet, kirkkaat timantit mustissa silmäripsissä!

Puolittain nuhteleva ja kiitollinen silmäys singahti hänen silmistänsä, kun hän pani lehden pois.

Jörgen olisi sillä hetkellä voinut kiertää käsivartensa hänen ympärilleen ja suudella hänen valkoisia hampaitaan.

Mitään sanomatta kääntyi hän ovelle ja hyppäsi alas kiviportaita. Kulki sitten katua nenä pystyssä, liehahtelevin helmoin ja liehahtelevin ajatuksin, hengittäen orvokkiensa huumaavaa tuoksua.

»Hän ottaa kai nuoren hammaslääkärin», arveli Möller.

»Arvattavasti; yhdessähän ne matkustavat Kööpenhaminaan joka hetki.»

»Niin, ja rouvalla on mitä hammaslääkäriltä puuttuu sanotaan — rahaa.»

Möller seisoi hetken aikaa miettien. »Oikeastaan minä hyvin siedän häntä.»

Nuoren miehen silmät kiilsivät: »Hänessä on jotain… en tiedä mitä.»

Vanhus pudisti päätänsä. »Pelkään, että elämä kumminkin tulee puristelemaan hänen siipiänsä.»

Hän ajatteli nuorta hammaslääkäriä. Tämä — keveämielinen kööpenhaminalainen — oli parisen vuotta sitten alkanut lääkäritoimensa pienessä juutinmaalaisessa kauppakaupungissa, mutta käsitteli nuorten juutinmaalaisten neitosten ja rouvien suita suuremmalla mielenkiinnolla, kuin näiden sulhaset ja miehet kärsivät. Ikävien riitojen perästä parin aviomiehen ja nuoren kihloissa olevan sepän kanssa, joilla oli tukevat nyrkit — täytyi hammaslääkärin palata takaisin pääkaupunkiin, jossa hän parisen vuotta oli harjoittanut hammaslääkärin tointa, kumminkaan voimatta hankkia itselleen elämäntapojansa vastaavia tuloja. Syynä siihen, että hän nyt oli asettunut tähän pikkukaupunkiin, oli, että tämä nuori naiskirjailija, jonka tuttavuuteen hän oli päässyt pääkaupungissa, asui täällä kesillä ja oli luvannut suosittaa häntä ystäville ja tuttaville.

Möller meni taas tiehensä. Jörgen seisoi viiksiään kierrellen.

Että tuollaisen hajuvoiteisen keikarin pitikin saada anastetuksi nuoren, herttaisen Lydia rouvan! Noo — vieköön! Kuinkapa kauan sitäkään suhdetta kestänee? Nuo uudenaikaiset rakastumiset — tänään hehkua ja iloa ja huomenna hyvästi — ei kiitos!

Olipa nykyinen aika sentään ravakkata! Tuolla valtaa yksi toisen miehen vaimon ja ottaa omakseen muitta mutkitta, täällä pitää ikkunat avoimina niin sanoakseni, kahta yhtaikaa, »virallista» vaimoa, joka omistaa miehen nimen, ja rakastajatarta, joka omistaa miehen itsensä. Sanomalehdet ja kirjat julistavat äänekkäästi »suuren intohimon» oikeutta ja puolustavat luonnollisena, terveellisenä ja oikeana asiana sitä, että ihmisten lapset laskevat luonnonvietit valloillensa. Neroilla, yli-ihmisillä, joilla on kauas kantava katse ja hehkuvat halut, niillä pitäisi muka olla »vapaus mielensä mukaan palvella joko Jumalaa tai pirua» − mitään raja-aitoja vapautetulle ihmiskunnalle?

Ja mihin johti sitten tämä vapautettu elämä? Yhä useampia uhreja vaativa heikkomielisyys ja lukemattomat itsemurhat kertoivat tuloksista yhtä ja toista.

Oi, te vapaat sielut väljin ominetuntoinenne, te keveämieliset maan pojat ja tyttäret, jotka olette luonnon jumalien ystäviä ja iloiten niille suitsutatte… tästä voisi kirjoittaa runon.

Niin, jospa osaisin kirjoittaa oikeen hehkuvan runoa nykyajan lapsille, jotain puhtaasta rakkaudesta ja kodin merkityksestä!

Hän asteli muutamia kertoja edestakaisin tiskin takana miettien, tarttui sitten kynään ja alkoi kirjoittaa runoa »Nykyiselle sukupolvelle». Kirjoitti »elämän vakavuudesta», »rauhaisasta paikasta, jossa rakkauden ruusu puhkeaa»?

Sitten hän luki sen läpi, pudisti päätänsä ja heitti kynän kädestään… tuossa Möllerkin juuri tuli! Ja hän istui tässä kirjoitellen runoja sen sijaan, että…

Hän punastui ehdottomasti, kun vanhuksen katse kiintyi häneen. Yks kaks hän rutisti paperin kokoon ja heitti paperikoriin.

Vanha herra ei koskaan ruvennut urkkimaan sen vähemmin nuhtelemaan nähdessään neuvottomuuden punan, nuoren apulaisensa kasvoilla, hän tutki vain hetken aikaa kasvojen ilmettä, ryhtiä ja liikkeitä jos mahdollista näistä yksityisseikoista kootakseen johtopäätöksensä.

»Nyt voit mennä äitisi luo, Bang», virkkoi hän vihdoin ja kaivoi nuuskarasiansa esiin liivintaskusta.

»Kiitos, minä lähdenkin hyvin mielelläni.»

Möller vilkuili paperikoriin, otti hyppysellisen nuuskaa ja pyysi nuoren miehen sanomaan paljon terveisiä häneltä.

II.

Katua alas kulki uljain askelin kaunisvartaloinen, tanakkaruumiinen luutnantti käynti tapansa mukaan hiukan vaappuva, leyhytellen kädessään vehreitä pyökkipuun oksia ja katsellen iloisia, P. Paavalin kirkontornia kierteleviä pääskysiä.

Rantakadulla hän katseli salmen ja meren sinipintaa vaappuvin kalastajaveneineen. Toukokuun ilmaa, kevätaaltosia, leijailevia lokkia… ja nyt laillisessa ijässä, täyteen 25-vuotias… ja sitten tämä tarjous, tämä tarjous! Oi, mitä tunteita ruumiissa saattoikaan olla! Ikäänkuin olisi siivet kantapäissä kuin Hermeksellä ja hiukan vauhtia otettuaan voisi lennättää tuonne salmen yli ja pudota jaloilleen tuolle puolen metsän luona!

Laillisessa ijässä — vaalikelpoinen kaupungin porvari — hm! Hän!

Niska oikasihe ja rinta paisui. Oliko hän olevinansa? Ei, mutta voinee kai, olematta itserakas, sanoa että Jörgen Bang nimen ympärillä oli hiukan loistetta. Olihan hän hyvin huomattu niissä piireissä, joissa pormestari oli määräävänä, häntä ihailtiin ampumaseuran voimistelujuhlissa, ja soitannollisissa piireissäkin hän oli suosittu, joissa — niinkuin muuan kaupungin lehdistä kirjoitti — »ihastuksekseen sai kuulla hänen soinnukasta barytoniääntänsä».

Niin hän saapui pienelle keltaiselle talolle viiniköynnöksineen. Puutarhassa muutamalla omenapuun oksalla hän näki heilumassa pari vaaleanharmaata säärtä.

»Poika, oletko hullu, oksahan katkeaa!»

Samassa rusahti oksa ja roiskahti maahan heiluvine säärineen.

»Elä kerro äidille», pyyteli säärten omistaja, joka ryömi esiin oksan alta kasvot punottavina ja voimistelukenkä toisessa kädessä.

»Onko isä kotona?»

»Ei ole — rovasti on sisällä; isä juoksi ulos kyökinovesta, kun näki että…»

»Vait, poika — tuossa hän tulee!»

Kookas, vähän kumara mies, kasvot hiukan ryppyiset — vaikka vielä nuorekkaat, tuskin viisissäkymmenissä — tuli näkyviin porstuvanovessa; hän puristi nuoren miehen kättä, nyökkäsi ja poistui mitään sanomatta.

Jörgen katsoi hetkisen hänen jälkeensä. Tuuli heilutteli pitkiä takinliepeitä; hitaasti, kevein askelin kulki tuo pitkä mies katua pitkin.

Sisällä tapasi Jörgen kaikki täysi-ikäiset sisaruksensa koolla. Siinä oli Toge, vanhin joukossa, hiljainen mies, jonka parta ulottui kellonperiin asti, hän oli kauppiaana naapurikaupungissa; siinä oli Anna, vanhin sisar, tummaverinen, leuan ja poskien kuopat täynnään raisua iloisuutta, tähän aikaan opettajattarena muutamassa kartanossa parin peninkulman päässä — ja Martta »kaunotar», joka vasta oli täyttänyt 16 vuotta, mutta nuoruudestaan huolimatta kykeni täyttämään taloudenhoitajattaren, palvelijattaren ja sairaanhoitajattaren tehtävät, — nämä olivat kaksi oikein iloista nuorta leivosta, jotka eivät milloinkaan jaksaneet hallita heissä asuvaa sävelten paljoutta. Ja sitten vielä »pikku veli» vielä punoittavana ja polvissa vehreitä täpliä — oikea vekkuli, vasta ripille päässyt mutta kumminkin jo kirjurina pankissa.

Koko joukko kokoontui vuoteen ympäri, jossa tyyny painui kuopalle paljaista kukkasista ja pikkulahjoista.

»No, äiti, sinä et voi sanoa muuta, kuin että olet »juhlan kuningatar» ja että sinua juhlitaan kevään kukkasilla ja onnitteluilla — ja katsokaa tässä» — Jörgen polvistui vuoteen ääreen — »tässä on runoutta ja kevään lehviä!»

Sairas katsoi nuoria lehviä, neljän vuoden auringon ja metsäntuoksun kaipaus lainehti mieleen ja nostatti pari kyyneltä lempeiden silmien nurkkiin.

»Äiti kulta!»

Sitten hän luki runon, pyyhkäsi silmiä nenäliinalla ja ojensi
Jörgenille hienon kätensä: »Kiitos, Jörgen!»

Äiti rukka! Hänen elämänsä oli niin tukalaa. Mutta hän oli niin hyvä, niin kärsivällinen, niin iloinen neljästä pitkästä lapsestansa, ja myöskin lyhyestä lapsestansa.

Jörgen silmäili huonetta. Tämä kamari oli aina hyvin siisti, mutta tänään se oli sitä entistään enemmän, mahonkipuiset tuolinselät olivat kiiltävän kirkkaat, Martan vuoteenpeite oli niin sileä, kuin olisi se päistä pingoitettu, ja äidin liidunvalkeissa lakanoissa oli vielä kaikki laskokset näkyvissä. Mitä äitiin itseensä tulee, niin oli valkoinen tukka niin säntillisesti laitettu ettei hiuskarvaakaan pistänyt esiin ohimoilla, ja valkoisen yöpaidan kaulus ympäröi niin sirosti kaulaa, kuin olisi se ikään röyhelletty, niinkuin se kai olikin. Kuinka kaunis hän vielä on! ajatteli Jörgen.

Hän kuvaili mielessään kuinka äiti monta päivää makuultaan oli järjestänyt taloa tätä juhlaa varten: »Martta, oletko muistanut sitä?» »Oletko tehnyt sitä, Martta?» — Äidin ajatus kävi joka paikassa: Isän ja Emilin kamarissa yläkerrassa, kyökissä ja ruokahuoneessa, hänen hienoa järjestysaistiansa huomasi joka paikassa — oi, sitä hyvää, säästäväistä, siistiä äitiä!

Jörgen istuutui vuoteen laidalle: »Puhutteliko rovasti kauankin sinua?»

»Parisen sanaa hän vain sanoi; eihän tässä ollut tilaisuuttakaan.»

»Minä katsoin äsken hänen jälkeensä tuolla ulkona; minusta siinä miehessä aina on ollut jotain arvoituksen tapaista; tuntuu kuin painaisi häntä kaiken elämänsä ajan huokaus, jota hän ei voi saada ilmoille.»

»Hänellä on sydämessään rauha Jumalan kanssa, ja se on kaikista paras,
Jörgen.»

»Jumala ties mitä se on. Möller luulee hänen nuoruudessaan onnettomasti rakastuneen.»

»Voinee niin ollakin; niitä on monta hiljaista ihmistä, jotka hautovat yhtä tai toista salaisuutta.»

»Nuorena katekeettana hän kuulemma asui apteekkarilla ja oli siihen aikaan iloinen ja hilpeäluontoinen, sanoo Möller; noin vakavaksi hän sitten muuttui vähitellen.»

»Niin, hyvin minäkin sen muistan.»

»Oliko se rouva Brun?»

Äiti ei ollut kuulevinansa. Eikö hän tahtonut ottaa puheeksi ystävättärensä salaisuutta?

»Vakavata se lienee ollut, koskapa hän ei ole mennyt naimisiin.» Äkkiä liiti hänen ajatuksensa kirkkoon. »Kun hän vain voisi luopua noista papillisista puhetavoista! Minä olin viime sunnuntaina kirkossa… hänen puheensa oli todellakin syvällistä ja kaunista; mutta vähä väliä keskeyttivät sitä tämäntapaiset huudahdukset: »oi, niin ajatelkaamme siis…»»

»Hyi, Jörgen! Istutko siinä ja matkit!»

»Oi, äiti!» huudahti hän samassa, »aivanhan unohdan asiani; Möller taas tänä iltana sanoi…»

Äiti arveli, että hän Jumalan nimeen tekisi kaupat, jos luuli voivansa suorittaa vuotuiset osamaksut; samaa mieltä olivat sisaretkin.

»Tarvitseisin vain alkuun päästäkseni nyt heti noin pari kolme tuhatta kruunua. Mutta kyllähän se menee, sen täytyy mennä!»

Emil poika piilottelihe vehreine polvineen perheentuvassa.

»Emil!» torui äiti. »Mitä sinä sen kissan kanssa ilvehdit? Varmaankin sinä vedät sitä hännästä.»

»Ei, kissa vetää itse.»

»Tule tänne!»

Punakkana ja herttaisena, mutta arka katse kirkkaissa silmissä ja naurettavalla tavalla ristien jalkojaan, sentähden, että toinen polvi alinomaa pyrki piiloutumaan toisen taakse, astui hän äidin luo.

»Kuinka sinä kävelet noin sääret ristissä, poika.. mutta, Emil, Emil?»

Niin, sen oli tehnyt se ilkeä oksa, selitti Emil harmistuneesti rypistäen suutaan.

Jörgen puolusti häntä: se oksa oli ilkeimpiä koko maassa — niin monasti kuin se muinoin oli houkutellut hänetkin keinuunsa ja sitten kavalasti repi rikki hänen housunsa, olipa pari kertaa heittänyt hänet alas käytävällekin ja sitten hetkahdellut vahingonilosta!

»No niin, onhan nyt syntymäpäivät», puhui äiti leikillisesti ravistaen poikaansa niskasta.

Perheentuvassa laulettiin ja soitettiin. Sairas äiti iloitsi Jörgenin kauniista äänestä. Mutta sitten nousi raskas huokaus hänen rinnastansa: jospa hän edes olisi voinut tarjota rakkaille lapsilleen suklaatia ja kaakkua!

»Ajatteles, Amalie Konge toi appelsiineja», alkoi äiti taas, kun nuori laulaja tuli ovelle. »Sukulaisena hän oikein ylpeili menestyksestäsi konsertissa viimein.»

Jörgen käänsi kasvot ikkunaan päin ja puhalsi ilmaan kuin karkottaakseen liiaksi lähentelevää itikkaa.

»Kävihän rouva Ranchkin täällä», pisti Jörgen väliin.

»Mistä sen tiedät?»

»Hän kävi puodissa iltapäivällä; hän pistäytyy sisään melkein joka päivä.»

»Jörgen, ole varuillasi!»

»Mutta, äiti, kuinka voit uskoa että —?»

»En minä sitä tarkoita, mutta hänellä on niin arveluttavia mielipiteitä.»

»Hyh!»

Anna istui pianon ääressä soittaen muuatta Chopinin valssia, Jörgen nojasi selkää ovenkamaraan ja katsoi kadulle.

»Me tuskin enää voimme jutellakaan», jatkoi äiti, »meillä ei ole sama elämänkatsantokanta. »Te elätte kahta elämää», sanoi hän minulle, »yhtä todellisuuden maailmassa ja toista sen ulkopuolella; minä elän vain yhtä, mutta siinä on minulle kylliksi, se on niin suurta, houkuttelevaa, ihanaa!»»

»Minä en luule häntä niin huonoksi, kuin hän on olevinansa, hän tahtoo vain herättää huomiota. Se on tuollaisten ihmisten tapa.»

»Minä en voinut muuta, kun maata ja tuijottaa häneen. Sellainen nuori, kaunis, villiytynyt olento!» Äiti pudisti päätänsä. »Ja perästäpäin ajattelin, ettei oikeastaan ole ihmettelemistä, että sellaiset ihmiset kuin hän ja hänen aatetoverinsa sanovat: »Seuraa himojasi», — heillähän ei ole samaa vastuunalaisuuden tunnetta kuin meillä muilla, kun näet eivät usko Jumalaa eikä elämää kuoleman jälkeen, niin he kokoovat kaiken elämänhalunsa niihin harvoin vuosiin, jotka täällä elävät, kun me muut sitä vastoin keskitämme parhaimman sisällisen voimamme todellisuuden ulkopuolella elämiseen, niinkuin hän sanoo.»

Jörgen katseli miettiväisenä eteensä hetken aikaa. »Sinä olet varmaan oikeassa, äiti.»

»Minä tiedän hyvin, että vanhemmat ihmiset aina valittavat ajan huonontumista, ei ole muka nyt niinkuin heidän nuorena ollessaan… »siihen aikaan kun minä olin tyttönä…» sanovat.»

»Niin juuri. Mutta aika onkin koko lailla muuttunut. Kaikki tämä »uudenaikainen» — ja mitä on tämä uudenaikainen muuta kuin sen vanhan uudistamista? On kuin vanha pakanallinen aika ulkonaisten kauneusmuotojen ihannoimisineen ja hienon hienoine nautintoineen elpyis uudestaan.»

»Niitä on vain pieni joukko pakanoita, jotka pyristeleivät; kristinuskon luoma kulttuuri on liiaksi juurtunut voidakseen…»

»Elä sano niin, Jörgen. Se synnyttää taistelua, ihmisluonnossa on jotain, joka kapinoi kristinuskon oppia vastaan, kieltäytymistä, himojensa hillitsemistä vastaan… Näemmehän kuinka nykyaikana vastustetaan kristillisyyden moraalia, onpa kristittyjenkin joukossa ihmisiä, jotka irroittautuvat raamatun puhtaasta ja selvästä sanasta — niinkuin nyt rouva Jansen esimerkiksi, joka sai eron miehestään ja nyt on uudestaan naimisissa.»

»Puhuitteko sinä ja rouva Ranch erokysymyksestä?»

»Ei, minä en laisinkaan tahtonut puhua hänen kanssaan siitä. Mutta hän istui ja jutteli ja sanoi suoraan: »Minä pidin toisesta, samaa teki Ranch — mikäpä meitä sitten olisi estänyt?»»

»Samaa hän minullekin sanoi.» Hän hymyili. »Se on saakelin keveätä menettelytapaa — juosta sylistä toiseen.»

»Häntä se ei laisinkaan haittaa, hänellä kun ei ole sydämessä rahtustakaan Jumalantunnetta; mutta että kristityt ihmiset voivat antautua sellaisee —!»

Nuori, keikarimainen herra kulki ohi kadulla ja katsoi melkein ylimielisen ivallisella hymyllä Jörgeniin ja antoi uuden uutukaisen silkkihattunsa ylhäisestä tehdä kaaren ilmassa.

Jörgen liikahti kuin olisi joku näpsähyttänyt häntä nenälle, mutta nyökkäsi kohteliaasti seuraavassa tuokiossa.

Martta juoksi ikkunaan. »Anna, joudu, joudu!»

Anna syöksyi ylös kesken lopetelmaa valssissa ja oli yhdellä hyppäyksellä ikkunassa. »Kuka se on, kuka se on?»

»Etkö tunne häntä? Se uusi hammaslääkärihän se on, Svend Hahn… uuh, minä olen tänne asti tuntenut hajuvoiteen tuoksua.»

»No, kylläpä se on kaunis mies!»

»Oi niin… hänen perässänsähän se rouva Ranch juoksee.»

Nuoret tytöt kurottautuivat nähdäkseen hänestä viimeisen vilahduksen.

Jörgen pisti kädet takintaskuihin ja alkoi astella lattiaa ylös ja alas pää taaksepäin heitettynä.

»Kyllä niitä niin monta sen herran perässä juoksee», virkkoi Toge. »Hän kuuluu jättäneen Jyllantiin kokonaisen kehlollisen ulosvedettyjä hampaita ja joukon nuoria, särkyneitä sydämiä.»

»No, no, no!» kuului makuuhuoneesta.

Mutta tytöt rupattelivat kilvan kuuntelematta äidin varoitusta.

»Halloo!» huusi Jörgen äkkiä, »te ette ole kuulleet lauluani Möllerin kukosta.»

Hän istuutui pianon ääreen ja lauloi tekemänsä laulun kukosta [kukko = tanskaksi Hahn. Suom. muist.], kuinka se keikailee ja mielistelee milloin yhtä milloin toista kanaa, aina, vakuuttaen uskollisuuttansa ja rakkauttansa, mutta käännettyään selkänsä kanoille nauraa niiden herkkäuskoisuutta ja typeryyttä.

»Jörgen!» kutsui ääni makuuhuoneesta.

»Mitä, äiti!» hän meni äidin luokse.

Äiti uhkasi sormella ja pudisti päätään.

»Turhia, täytyyhän tutkia luontoa ja elämää.»

Martta ja Anna tulivat kantaen arkituvan pöytää, jonka he asettivat vuoteen viereen.

Äiti katsoi heitä kiitollisena. »Onko kello jo puoli kuusi! Pikku Marttaseni, tänään me otamme käsille äiti-vanhuksen kiinalaiset kupit, niistä maistaa tee aina niin tavattoman hyvältä. Oletko koristanut salaatin sievästi persiljalla?… Kiitos, se oli hyvä! Nyt sinä varmaan muistat leikata hienoja viipaleita suolaisesta lihasta ja oikealta puolen.»

»Kyllä minä autan häntä», lupasi Anna.

Vähitellen kokoontui sisarusparvi juhlapöydän ympärille.

»Isä!» huudahti Martta äkkiä.

Lapset katsoivat toisiinsa ja nousivat ylös.

»Istukaa — istukaa vain!» pyyteli äiti. »Minä selitän kyllä hänelle, että on minun… Emil, siirrä tuolisi hiukan syrjään ja käy korituoli!»

Pieni, kankea kanslianeuvos astui huoneeseen toisessa kädessä korkea, harmaa hattunsa ja toisessa punaiseksi lakeerattu, hopeapäinen espanjalainen ruokokeppi.

Hän peräytyi. Hänen tummanharmaissa silmälaseissa näytti kuvastuvan hämmästys tästä säännöttömyydestä talossa, jossa säännöllisyys oli lakina.

»Niin, tässä me istumme elämää nauttien», pisti äiti leikiksi hiukan epävarmalla hymyllä. »Minun alkoi niin tehdä mieli, että joisimme teetä täällä sisällä.»

»Ja sinä voit sietää tätä teuhaamista?» kysyi kanslianeuvos nuhtelevasti. »Minä olen tottunut sietämään yhtä ja toista… Martta, tuo puhdas lautanen!»

»Ei minulle», kiirehti kanslianeuvos kieltämään ja antoi keppinsä tehdä pienen estävän liikkeen tyttärelle. »Minä lupasin valtuusmies Jensenille Laurenin ja Schmidtin kanssa tulla hänen vieraaksensa, hän pyysi minua niin hartaasti.»

»Nyt on minun syntymäpäiväni. Bang.»

»Onpa onnetonta, että nyt myöskin on hänen syntymäpäivänsä; minä en voinut kieltäytyä. Minä kuulin, että hän enimmäkseen minun tähteni on tilannut neljä ruokalajia ja kolmenlaista viiniä — minä en voinut kieltäytyä, minä tiedän hänen pitävän kunniana, että menen, vieläpä suurenakin kunniana.»

»Sittenhän sinun on mentävä», virkkoi rouva ja hänen suunsa ympärille tuli katkera ilme.

»Se on ikävätä — että näin voi sattua; mutta tietysti minä pian tulen takaisin.»

Lapset katsoivat taas toisiinsa.

»Niin, niin, lapset, nauttikaa te nyt vain elämää! Hyvästi siksi aikaa!»

Sitten jatkettiin juhlimista voileipien, keksin ja teen ääressä. Viisi teekuppia ojennettiin sairasta äitiä kohti kilistettäväksi, ja niin paljon hyviä toivotuksia loisti hänelle vastaan näistä monista kirkkaista silmistä.

Aurinko laski; kirkontornissa löi kello kahdeksan. Togen piti mennä käymään muutaman tukkukauppiaan luo, saadakseen häneltä rahalainaa. Annan piti tallustaa tiehensä, niinkuin hän sanoi — ja pieni seura oli kohta hajonnut.

Sairas äiti laski kätensä ristiin: »Kiitos, Jumala, näistä neljästä, onnellisesta tunnista!»

III.

Jörgen ohjasi kaikuansa »vanhalle hautausmaalle», hiljainen syrjäinen paikka lahden ja metsän välillä.

»Tuollahan tulee Niilo Erhardt?»

Sadan kyynärän päässä luutnantti ja nuori tilan omistaja tervehtivät toisiansa sormet lakinlierissä ja kyynäspäät ulospäin ojennettuina.

Tämä vastaantulija oli oikea voimanmies, pitkä, ahavoittunut, ja kasvoja ympäröi tuuhea, vaalea kähärätukka ja parta.

»Mitä on paronille tekeminen?» hän kysyi jo ennenkun ehti tarttua luutnantin käteenkään.

»Hirttäkää hänet!»

»Niin te laskette leikkiä; mutta meillä on edesvastausta yhtä hyvin kuin esimiehelläkin.»

»Me emme pääse taosta tuohon, yhdistyksen asioissa, ennenkun paroni ja ne toiset neljä »dromedaria» on syrjäytetty.»

»Ne täytyy saada syrjäytetyiksi! Eikö tila amtissamme ole kerrassaan häpeällinen: epäjärjestystä ja välinpitämättömyyttä joka taholla, yleinen kokous, joka olisi ollut pidettävä maaliskuulla, on vielä pitämättä…»

»Noustaan kapinaan!»

»Tila on kerrassaan kurja!»

»Saanko minä puhutella paronia?»

»Seis, minä olen varaesimies ja tahdon pitää ohjakset käsissäni. Minä sanon hänelle suoraan kasvoihin, että ellei hän määrätyn ajan sisällä pidä kokousta, niin kirjoitan minä piirihallitukselle. Sen sanon minä!»

»Hyvä! Minä yhdyn kapinoiviin.»

Molemmat nuoret mullistuksen miehet kohottivat kätensä ilmaan ja löivät kättä veljesliitoksi.

Sitten meni kumpikin tietänsä, ja molempia lämmitti nuoruuden epäselvä kapinanhalu.

Jörgen kulki silmät maahan luotuina. Kimalteleva ukonkivensiru elvytti syrjäisessä mielensopukassa piilevän, puolittain unohtuneen muiston. Omituisia nuo muistot asioista, jotka jo aikoja sitten luuli unohtaneensa. Mitäs se nyt taas olikaan? Niin, se tapahtui metsätiellä, kilpa-ammunta päivänä, kun he kulkivat yhdessä neiti Römerin kanssa, ja hän yhtäkkiä kysyi, huomasiko Jörgen kuinka sora kimmelsi, ja hän hämmästyneenä kääntyi tyttöön: »Kuinka omituista, että te kysytte minulta! Minulla oli juuri sanat suussa kysyä teiltä samaa ja myöskin, jos teillä on kokemusta niistä aavistuksen tapaisista välähdyksistä, joita toisinaan tuntee mielessään…»

Vanhalla hautausmaalla oli aina ollut selittämätön vetovoima häneen etenkin vanhoilla raunioilla, jossa oli kirkon perustuskivien ja tukipylväiden jäännöksiä. Satoja vuosia oli tämä Jumalan huone ollut raunioina; mutta lähimmillä maaseurakuntalaisilla oli tämän vuosisadan keskipalkoille asti ollut oikeus haudata kuolleensa tähän hautausmaahan, jota oikeutta kumminkin vaan harvat olivat hyväkseen käyttäneet. Taru, kertoo muutaman nuoren ritarin aikoneen rakentaa siihen linnan itselleen ja lemmitylleen, mutta ettei linnasta koskaan valmistunut muuta kuin yksi sivurakennus, ritarin lemmitty kun näet kuoli. Pari vuotta surtuansa muutti hän rakennuksen kirkoksi ja laitatti kivivallin sen ympärille. Kolmesataa vuotta kirkko rauhallisesti kuvastelihe lahteen, joka siihen aikaan ulottui valliin asti. Sitten joukko villejä rantaryöstäjiä hävitti kirkon. Mutta siihen sijaan rakennettiin seudulle kaksi kirkkoa: St. Paulin ja maaseurakunnan kirkko. Vanhan kirkkotien peittivät pensaat ja rikkaruoho. Kivivalli sortui ja sijaan kasvoi orjanruusuista ja seljapensaista jylhä viidakko, joka teki paikan salaperäisen juhlalliseksi. Mutta hiljaisina kuutamoöinä saattoivat, herkkäkuuloiset korvat kuulla heleätä kellonsoittoa raunioilta.

Vaahteranlehvien varjostamia kiviportaita nousi Jörgen muinaiselle hautausmaalle. Maan pinnan peittivät kaikenlaatuiset metsä- ja puutarhakukat, jotka olivat levinneet mielivaltaisesti. Kaikkialla sikin sokin kaikenlaisia pensaita ja pikkupuita: syreenejä, kuusia ja iänikuisia piilipuita, jotka surren seisoivat tasoittuneilla hautakummuilla, luhistuneella vallilla makasi tuolla täällä joku vaalennut ihmisluu tai pääkallo. Muutamassa paikassa oli läjittäin kuivia lehtiä tuoreella nurmella, ja siitä eteenpäin näkyi joitakuita puolittain lahoneita puupylväitä, joiden ruostuneissa rautalevyissä vielä voi lukea jonkun nimen tai vuosiluvun vanhoilta ajoilta. Nurkissa ja sivuilla kasvatti lihava multa kokonaisia aarniometsiä karkiaisista ja muista pensaskasveista, joiden oksia vanhat humalanvarret kietoivat toisiinsa, ja maassa rehenteleikse hymyilevän viheriä nurmikko. Pienen kivikasan tukemana seisoi ulkolaidassa huono tamminen risti, johon oli kuvattu kaksi toisiaan puristavaa kättä.

Oi niitä käsiä, niitä käsiä!

Jörgen istuutui muutamalle kivelle ja katseli eteensä.

Tässä hiljaisessa, raivaamattomassa metsikössä hän lapsuudessaan oli istunut vakavissa unelmissa, täällä hän hämärässä oli ollut näkevinään vaarinsa kantaisän, Matz herran seisovan alttarilla kädet kohotettuina ja rukouksen tuli silmissään, täällä hän väristen oli kuulevinaan aaveentapaisia huokauksia pensaista ja oli näkevinään valkoisten vaatteiden vilahtelevan puiden välissä.

Hän katsoi kiviä. Ne olivat kuunnelleet säveleitä ja rukouksia, kellonsoittoa ja itkua, ne kertoivat munkeista ja lukkareista ja tuoksuavista suitsutuspilvistä…

Pitkään hän istui hypistellen kellonsa perissä riippuvaa pientä pistoolia, ja silmät tuijottivat ilmaan.

Sitten hän pyykkäsi otsaansa. Ne silmät, tuo kummallinen punastuminen…

Mitä se oli?

Hän kohotti päätänsä, katsoi sisäänkäytävälle ja nousi.

Nuori neitonen vaaleassa takissa ja päässä musta olkihattu tuli näkyviin pensaikosta, hän peräytyi hämmästyksestä askeleen ja kasvot karahtivat tulipunaisiksi.

»Niin, minä se olen — olkaa hyvä ja tulkaa lähemmä.»

»Minä luulin teidän olevan kotona vanhempianne luona.»

»Minä tulen juuri sieltä ja palaan kohta taas kodin äidin luo… oliko puodissa paljon väkeä?»

»En minä nähnyt ketään muita kuin Möllerin ja pojan.»

Neitonen katseli ympärilleen: »Kuinka kummallista täällä kuitenkin on!»

»Niin, minä istuin juuri kuvaillen mielessäni tuota vanhaa kirkkoa, mutta nyt se jo taas hävisi näkymättömiin.»

»Niin ne ilmalinnat aina luhistuvat, jopa kivisetkin.»

»Sen näkee tässä. Mutta tiedättekö, että öisin soivat kirkasääniset kellot täällä raunioilla?»

»Olen minä siitä kuullut; varmaan kansanrunous —»

»Niin, se voi todella levittää ihanan ja syvällisen loisteen menneiden aikojen ja elämän suhteitten yli.»

»Mitä te sitten luulette kellonhelinän merkitsevän?»

»Minä ajattelen että» — hän vaikeni ja katsoi eteensä — »kuinka nyt oikein sanoisin?»

»Että paikassa on jotain pyhää?»

»Niin, ja että hyvät henget soittavat: »Rauhaa, rauhaa!» sille ja kaikille muistoille… tulkaahan tänne, niin saatte nähdä.»

Hän vei hänet tammipatsaalle, jossa oli ne molemmat kädet.

»Tuota minä olen katsellut lukemattomia kertoja», sanoi Jörgen. »Kaksi tuollaista kättä — siinä on niin paljon tuossa vertauskuvassa.»

»Voihan siinä olla.»

»Ne eivät laske irti toisiansa nuo kädet, ne eivät laske irti toisiansa.»

»Niitä on paljon käsiä, jotka laskevat irti toisensa.»

»Niin, mutta ne eivät silloin ole pitäneet kiinni toisistaan — eivät näin» — Jörgen tarttui vilpittömästi hänen käteensä — »näin. Anteeksi — puristinko liian kovasti?»

Neitonen väänsi suutansa. »Te olette kovin voimakas.»

»Niin, minä tiedän, että olen paha puristamaan liian kovasti.»

Kummallisesti hämmentyneen näköisenä vetäytyi neitonen hiukan syrjään ja taittoi oksan muutamasta ruususta.

Taaskin katsoi Jörgen häneen kummastuneena. Mikä hänen oikein oli tänään?

Muutoin oikein herttainen tyttö, kun veri vain karahti hänen kasvoihinsa ja hän hermostuneesti nyppi sormillansa… kuinka se ruusu tuoksui! Taaskin tunsi Jörgen itsessään aavistuksen tapaista vavistusta, hän ei tiennyt, mitä se oli, se tuli ja katosi samassa.

Hän oli vetäissyt oikean hansikkaan pois kädestänsä ja katseli sormeansa. »Sain eilen sormeeni puikon, se se siinä pisti.»

»Saanko katsoa?» Jörgen tarttui käteen. »Onko teillä silmäneulaa?»

»Annetaan sen olla; minun täytyykin lähteä kotiin.»

»Turhia!» Hän tarttui lujasti neitosen käteen estääkseen häntä lähtemästä.

»Mutta minulla ei ole silmäneulaa.»

»Odottakaas, minulla onkin itselläni nuppineula tässä takinkäänteessä.»

Hänen pieni kätensä oli Jörgenin kädessä kuin lämpösessä kotelossa;
Jörgen tunsi valtasuonen kovan sykinnän.

»Kas — tuossa se nyt on! Sellainen liekapulu!»

»Kiitos; olipa oikein hyvä, että se läksi pois!»

»Saanko siis kustantaa romaaninne?»

»Antakaahan, kun sen nyt ensiksi kirjoitan.»

»Pankaa kernaasti minutkin siihen; onhan uudenaikaista piirustaa »elävän mallin» mukaan… nyt soitetaan!»

Maaseurakunnan kirkosta niemen toiselta puolen kuului hiljaista kellonsoittoa.

»Kuinka se on kaunista!» neitonen katsoi kirkkoon päin, jonka torninhuippu pisti esiin puiden latvojen takaa.

»Siihen romaaniinkin pitää tulla jotain kellonsoitosta», alkoi taas
Jörgen. »Mieluummin runomitassa.»

»Minä en osaa runoilla.»

»Minä kirjoitan runot… voimmehan yhdessä kirjoittaa sen romaanin; tietysti jotain rakkaudesta — kaksi nuorta, jotka saavat kokea hirveän paljon, mutta kumminkin lopulta saavat toisensa… ja sitten soivat kellot heidän häissään.»

Jörgen oli katsellut kirkkoon päin. Nyt hän käänsi katseensa niittyyn ja jatkoi:

»Katsokaa tuolla alhaalla… nuo pienet utuhattarat, jotka rupeavat ilmaan nousemaan — kuin valkoiset hengettäret!»

Nuo hienot, valkoiset utuhattarat, yön hiljaiset sanantuojat, olivat aina erinomaisella tavalla panneet hänen kuvitusvoimansa toimimaan. Rahvashan luuli niitä niityllä kuutamossa tanssiviksi, leijaileviksi olennoiksi. Mahdollista, että se taian tapainen, jonka keskiajan taikausko yhdisti leijailevaan usvaan, oli osallinen siihen syvään, omituiseen tunnelmaan, joka valtasi hänet aina, kun hän näki valkoisen usvan nousevan.

»Aurinko vetää viimeistä virttänsä», huokaili Jörgen.

Kun hän ei saanut mitään vastausta kaikkiin puheisiinsa, niin hän kääntyi — — minnekkä ihmeeseen oli tyttö hävinnyt? Kas vaan semmoista, kun lähtee tiehensä sanaa sanomatta!

Hänen mielessään kävi outo muutos. Miksi oli hän mennyt? Mikähän hänen oikeen oli tänään?

Hetken hän vielä siinä seisoi katsellen kirkasta toukokuun iltaa. Auringon viimeiset säteet loimusivat leveänä juovana lahdessa, muuan kalastajavene halkasi punaiseen tien ja tuli ulos vastaiselta puolen, oikealla loistivat vehreinä ruis- ja apilasvainiot, ja niiden takana makasi vanha kauppakaupunki rusohohteessa.

Tuo rakas, vanha kaupunki hauskoine porvarikaartineen, vanhoine luostarineen, laulavine yövartijoineen ja pienine, keltaisine viiniköynnöksien peittämine taloineen — tuossa viimeisenä vasemmalla!

Hämärä vuoti maahan, tuo omituinen vaihe auringon punottavan jälkihohteen ja tähtien kalvaan valon välillä.

Hän istahti uudestaan vallinrauniolle.

Ajatukset kiertelivät. Mitähän täällä öisin tapahtui, kun ne kirkkaat kellot tuolla ylhäällä helähtelivät? Nousiko ritari lemmittynsä kanssa käsi kädessä haudasta ja leijailivatko ne raunioilla?

… Mutta se ruusuntuoksu! Hänessä heräsi omituinen rakastamisen ja onnenkaipuun tunne. Hän nousi ja hengitti syvään. Samassa hän huomasi jotain valkoista muutaman saarnipuun alla. Oliko se hän? Minne hän jäikään?

»Neiti Römer!» hän kutsui.

Kaiketi se ei kuitenkaan ollut hän. Jörgenin olisi muutoin kovasti haluttanut hiukan jutella hänen kanssaan kirjakaupasta ja muistakin asioista. Mitähän hän oikeastaan ajatteli? »Olkoon onneksi!» hän oli sanonut — niin herttaisesti. Hän kuuli sen vieläkin: »Olkoon onneksi!»

Sitten hän joutui ajattelemaan, kuinka omituiselta se tuntui siinä äsken pidellä hänen lämpöistä kättään…

Yhtäkkiä hän painoi kädet rintaansa vasten ja nousi ylös. Kuinka hänen laitansa olikaan tänä iltana? Mikä se tuolta ilmasta kuiskaili ja välkkyili kosteilta oksilta? Hän tunsi, kuin voisi hän avata suunsa ja pitkin siemauksin hengittää tuota keväisen ilman kiihottavaa eloa.

IV.

»Hei, vartija, kello on yksi lyönyt!»

soi hiljaisessa, kuutamoisessa heinäkuun yössä, ja kadulta kuului kengänkorkojen kumeaa kopsetta kivitykseen.

Nuori mies oli ikään tullut kotiin yksinäiseltä kävelyltä metsässä ja istui nyt lamppunsa ääressä lukien runoelmaa kesäyön ihanuudesta, jonka hän juuri oli saanut valmiiksi.

Sydän sykähteli hänen rinnassansa. Hän meni avoimelle ikkunalle ja katseli ulos. Yksinäinen yövartija kulki ohitse katsellen valoisalle taivaalle ja hyräillen yksitoikkoista säveltään.

Mieli valoisana ja luottavana hän meni takaisin lampun luo, otti esiin valokuvan taskukirjastaan ja katseli sitä kaihomielin.

Kuinka kummallista kuitenkin oli, että hän tällä hetkellä käveli siellä kaukana… tai makasi makeata untaan — — siellä kaukana yksinäisessä talossa nummella!

Hän näki hänen pienen, hoikan vartalonsa, hänen ryhdikkään käyntinsä, hänen varmat liikkeensä, hän yhdisti kokonaisuudeksi hänen olentonsa vaatimattoman sulon, katseen ja puheen viattomasti kietovan herttaisuuden, kaiken sen sanomattoman, jonka hän muisti ja jota ei löytynyt kenessäkään toisessa koko maailmassa.

Ajatustensa lämmittämällä hän hetken aikaa käveli edestakaisin huoneessa ja istahti sitten rautasängylle nurkassa.

Ajatukset toivat muistoja idästä ja lännestä, kevätmuistoja lauluineen ja tuoksuineen, muistoja kilpa-ammunta illasta, lehtimajasta satamassa — ja näistä huoneista, joissa hän oli nähnyt hänen niin hellästi hoitelevan vanhusta.

Niin — — siihen aikaan näissä huoneissa viihtyi, niissä kun oli tuota kauneuden ja ilon tunnelmaa, joka tekee ihmisen hyväksi; nyt täällä oli tyhjää, niin kalvavan yksinäistä.

Ja kumminkin — hän ei tiennyt mistä se tuli — näissä huoneissa oli omituinen tuoksu, jotain selittämätöntä, houkuttelevaa, joka herätti unelmia uudesta ajasta.

Tulisikohan se uusi aika? Tulisikohan ne päivät, että täällä kävelisi kaksi yhden sijasta, kaksi onnellista, jotka auttoivat toisiaan täyttämään huoneita »onnen unelmilla»?

Miksi piti olla niin, että juuri hän, jota kohtaan hänellä koskaan oli ollut vakavia tunteita, oli köyhä tyttö. Hyppelihän tuolla kaupungilla niin monta kultalintua, jotka niin mielellään keikkuivat hänen portaillaan. Ja miksi hänen itsensä oli niin hullusti laita, että nuo kurjat rahahuolet aina herättivät hänet unelmistansa?

Hän rypisti otsaansa ja löi käsillä polviinsa kuin rangaistakseen itseänsä. Kuinka kurja mies hän oli, oikea kapakala, joka salli pelkän viisastelemisen lahottaa kaikki nikamansa! Miksei hän tytön lähtiessä ojentanut hänelle kättänsä ja sanonut: »Marie, tehdäänkö totta siitä romaanista ja annetaanko kellojen soida?» ja sitten — jos hän myöntyi — ottanut hänen kättänsä, koko käsivarren, koko hänen herttaisen olentonsa ja puristanut syliinsä, jossa hän tunsi olevan kylliksi lämpöä kahdelle elämälle!

Hän meni takaisin pöydän luo, nosti kuvan lampunvaloon ja katseli sitä kauan.

Se perjantai se oli sentään merkillinen päivä; sinä päivänä hän ensi kerran huomasi hienon väreen mielessään.

Hän muisti kuinka hän oli alkanut vedellä rajaviivoja vastaiselle yhdyselämälle hänen kanssaan — näissä huoneissa — ja ne viivat kävivät yhä varmemmiksi ja lujemmiksi. Ja hänen lähdettyään, kuinka sydäntä kirveli kaiken päivää!

Jos hän nyt kosisi? Jos kahdeksan päivän kuluttua kiiltäisi jotain keltaista sormessa? Jos hän puolen vuoden kuluttua, kokonaisen vuoden tai kahden vuoden perästä kävelisi täällä käsivarsi hänen vyötäisillään ja häntä silmiin katsellen!

Saattoihan se ihmisten mielestä olla kummallinen naimiskauppa. Eihän hän ollut mikään »hieno nainen» ja ne markat, jotka hän voisi tuoda hänen kauppaansa, olisivat pian menneeksi. Kyllä hän tiesi, että usea »himphamppu» kohottaisi kulmiaan ja nyrpistäisi nenäänsä: »Aa… tsii!» — aivastelkootpahan niin paljon kuin halutti. Hiiteen kaikki nuo ilmankuivaamat keikarit!

Hän oli taaskin mennyt avonaisen ikkunan luo.

Niin, niin — uuden ajan täytyi tulla, tulla murrosajan, joka toi mukanansa elämän suuren onnen! Eikö hänen mieltänsä päivä päivältään yhä enemmän vallannut mitä omituisimmat muistot onnenvaltakunnasta, jossa hänen henkensä kerran lienee elänyt, ja eivätkö häntä kiusanneet aavistukset, jotka ulottuivat maasta taivaaseen, jopa seitsemänteen taivaaseen asti!

Kauan hän seisoi tähtiä katsellen. Oliko salainen yhteys henkien välillä? Tänä ihanana yönä hänestä tuntui, kuin kulkisi viestit neitoselta tähtiin ja tähdistä taas hänelle — Jörgenille.

Hän käveli pari kertaa edestakaisin lattialla.

Vuoteeseenko? Kuinka kukaan ihminen voikaan ruveta nukkumaan sellaisena kesäyönä!

Hän heitti oven auki arkitupaan ja meni sisään. Lampusta lähtevä leveä valoviiva osotti tien lattian poikki ruokailuhuoneeseen. Senkin oven hän avasi ja jatkoi matkaansa pitkulaiseen huoneeseen rakennuksen päässä. Kaikki oli tyhjää. Mutta tässä huoneessa oli ilma kuin täynnä pyhää tuoksu, jotain, joka kosketti hänen sielunsa hienoimpia kieliä.

Hän asettui avoimen päätyikkunan eteen, josta oli vapaa näköala kattojen yli niitylle kaasulaitoksen takana, aina metsäisille rinteille asti. Ei kuulunut ääntäkään, kaikki oli unen taikakahleissa; mutta hänen sisällisissä korvissansa soivat vielä pitkäveteiset, pehmeät laulunliverrykset, jotka hän äsken oli kuullut metsässä. Selvästi hän kuuli nekin kuiskeet, jotka hän oli kuullut parista lehtimajasta ja hänen silmänsä näkivät kaksi vaaleapukuista lempivää, jotka toisiaan syleillen istuivat muutamalla penkillä metsänreunassa. Suloisen tuskallinen tunne valtasi hänet. Tuntematta omaa tunnelmaansa, tietämättä mitä hän tunsi ja ajatteli, hän unelmoi siitä, joka on kaikkien nuorten ikävöimisen esineenä, siitä, jota ei voi kertoa, siitä, josta virkeät pikkulinnut visertelivät kirkkaina kesäöinä, kaikesta siitä epämääräisesti menevästä ja tulevasta, joka väikkyy mielessä sanomattomin aavistuksin ja vihdoin vakaantuu pitkään, rakkautta uhkuvaan huokaukseen.

Sitten hän kääntyi jyrkästi ikäänkuin tehden väkivaltaa itsellensä ja kuin olisi hän tehnyt suuren päätöksen, joka heti oli toteutettava. Ohimoissa kolkutteli ja poskia poltteli. Unohtaen kaiken muun maailmassa ja ajatellen vain sitä yhtä ainoata ja suurta, joka parhaallaan muodostui lujaksi päätökseksi, hän meni sisään, otti esiin kirjepaperia ja istui kirjoittamaan:

Rakas neiti Marie Römer!

Teidän lähdettyänne kaupungista, ovat ajatukseni yöt päivät olleet luonanne…

Mikä ääni se oli…? Eikö porttikello soinut?

Hän käänsi päänsä syrjään kuunnellakseen. Nyt hän selvästi kuuli porttikellon äänen — ravakasti sitä soitetuinkin. Kukahan se mahtoi olla? Kello kahden aikana yöllä?

Yks kaks hän oli portilla avaamassa.

V.

Samassa kun hän avasi portin, valaisi kuun säde tummia silmälasia.

»Onko äiti kuollut?» kysyi hän hätäytyneenä.

»Rakas Jörgen, saanko puhua kanssasi?» Käheä ääni soi niin aavistuksentapaiselta ja raskaalta.

»Onko äiti kuollut?»

»Ei, ei, sitä se ei ole… saanko puhua kanssasi?» Pieni, lihava mies tunkeusi sisään aukosta ja tarttui pojan käsivarteen. »Autapas hiukan… minä voin pahoin.»

Väkevä konjakin ja rommin haju löi Jörgenille vastaan; mutta se ei häntä huolestuttanut, hän oli siihen niin tottunut; mutta häntä hätäännyttivät vanhan miehen ruumista tärisyttävät kummalliset puistatukset, kun he käsi kädessä laahustivat portaita ylös.

»Isä, sano minulle kohta, mitä se on.»

»Anna minun hetken puhaltaa ensin… eihän sinulla taida olla vettä?»

Jörgen kaatoi hänelle lasillisen vettä, josta vanha, epävakainen juomarin käsi läikytti puolet lattialle.

»Niin, Jörgen», kuului sitten, »se on ikävä, pieni rahajuttu… niin, niin, kuule nyt.»

»Eihän isä vain ole —?»

»Lainasin vain kassasta pienemmän summan.» Hän ojentausi suoraksi tuolille, väänsi kaulustansa ja nyökäytteli omituisesti isoa päätään, jolla ei ollut ensinkään kaulaa.

Jörgen heittäytyi raskaasti isän vieressä olevalle tuolille.

»Enhän minä olisi sitä tehnyt; mutta minä olin niin kovin ahtaalla; sairas äitisi, velat, vuokra… niitä on ollut niin paljon asioita.» Hän nojasi tuolinselkään ja vaipui taas kokoon.

»Isä, isä!»

»Elä sano minulle mitään, Jörgen, minulla on jo monet vuodet ollut niin vaikeata.»

»Isä on siis monena vuonna — lainaillut?»

»Rakas Jörgen, kaikki voi vielä tulla hyväksi, jos vain tahdot auttaa minua. Tage ei voi — elä ensinkään puhukaan hänelle koko asiasta — Ole Kongen luo emme tahdo mennä, eikä se muutoin mitään hyödyttäisikään. Rovastinkaan luo et saa mennä, se sinun täytyy luvata minulle. Sinä tiedät etten koskaan ole voinut sietää rovastia.»

Hikikarpalot kiilsivät hänen otsallansa.

Pojalle oli kovin uutta kuulla isän kerjäävän hänen suosiotansa, kun tämä vanha, kankea mies muutoin tavallisesti aina esiintyi jyrkän käskevästi omiansa kohtaan ja ainoastaan vieraille osotti sivistyneen seuramiehen huomaavaa kohteliaisuutta.

Puolittain säälin ja nurjamielisyyden valtaamana hän istui tuijottaen isää, tämän vuorotellen puhuessa ja juodessa lasista.

»Onko johtaja sen jo keksinyt?»

»En luule, en tiedä, mutta viime aikoina hän on niin oudosti minua katsellut.»

»Kuinka suuri se summa sitten on?»

»Niin, kuinka suuri? Pelkäänpä sen nousevan kolmeen, neljään tuhanteen kruunuun.»

Pojan käsi putosi hervakasti polvelle ja hän vaipui tuolinselustaa vasten.

»Enhän minä olisi tehnyt sitä; mutta sinä et tiedä kuinka olen taistellut… sairas äitisi, velat…»

»Minun on mahdotonta hankkia niin paljon rahaa.»

»Sinun täytyy auttaa minua. Suoraan sanoen asiat ovat aivan hullusti. Johtaja haki minut äsken kestissä käsiinsä; hän on keksinyt sen tänä iltana.»

»Niin olemme siis kaikki onnettomat.»

»Ei, ei! Borch lupasi vaieta, jos voin hankkia rahat takaisin ensi kassatarkastukseen — ensi tarkastukseen… noin neljän viikon kuluessa.»

»Minulle on mahdottomuus hankkia niin paljon rahaa, mahdottomuus.»

»Sinun täytyy hankkia neljän, viiden tuhannen kruunun laina, tai paljonko sitä nyt taas olikaan.»

»Viidenkö tuhannen?»

»En tiedä paljonko sitä lienee; ehkäpä vain viisi tuhatta, en tiedä.»

»Isä, sano minulle totuus suoraan. Onko sitä enempi?»

Vanhus otti pois silmälasinsa, painoi nenäliinalla punareunaisia silmiään ja kumartui pöytää vasten.

Jörgen nousi ja asteli muutamia kertoja edestakaisin lattiaa käsiään väännellen.

»Niin, Jörgen», virkkoi vihdoin isä, joka istui heiluttaen päätään ja lattiaan tuijottaen, »sitä on enempi, paljon enempi, paljon enempi.»

»Kuinka paljon? Sano!»

»Minä olen onneton mies. Sillä sinä et voi pelastaa minua, minä tiedän sen liiankin hyvin, minä tahdoin vain valmistaa sinua, ettei se kohtaisi sinua liian äkisti.»

Vielä kerran toisti poika kysymyksensä ja sai vihdoin vanhuksen epäselvistä vastauksista urkituksi, että summa nousi noin kahteentoista tuhanteen kruunuun.

»Minä tiedän niin hyvin, ettet sinä voi, Jörgen; minä tahdoin vaan tulla tänne pyytämään sinulta anteeksi… ja etkö myöskin tahtoisi valmistaa äitiäsi, kun minä olen… kun minä tarkoitan, kun huomenna olen mennyt konttoriin?»

Jörgen, joka oli istuutunut vuoteen laidalle ja tuijotti lattiaan, kuuli tuskin puoliakaan isän puheesta.

»Olin kerran kirkossa Vridsløselillessä», kuului tuolilta. »En voi koskaan unohtaa niitä harmaita naamioita ja niitä monia nuoria silmiä, jotka tuijottivat väliseinien yli… ei, ei, sitä en kestäisi… kanslianeuvoksen arvonimeni ja kaikki muu… ei, ei, minä en voisi kantaa sitä!»

»Mene kotiin, isä!» pyysi Jörgen raukeasti, »niin minä tulen huomenna aikaisin sinne.»

»Niin tulet aamulla aikaisin sinne, ja puhut äitisi kanssa. Sanothan sen hänelle soveliaalla tavalla, noin vaan vähitellen.»

»Äiti!» ohki Jörgen ja väänsihe syrjään.

Vanhus oli noussut, hän otti valokuvan ja katseli sitä, pudisti päätänsä ja nojasi pöytään.

»Tiedänhän, että Ole Kongella olisi rahaa, tiedän sen hyvin», sanoi hän; »mutta minä en voi mennä Ole Kongen luo, sen sinä hyvin ymmärrät — me emme ole sellaisessa suhteessa; minä en voi mennä Ole Kongen luo.»

Poika pudisti toivottomasti päätään.

»Niin, hyvin minä ymmärrän, ettei ole mitään pelastuksen toivoa. Oi, minä olen onneton mies, onneton mies.» Hän hoiperteli vuodetta kohti. »Jörgen, isäsi se tässä seisoo ja pyytää sinulta… anteeksi.»

»Mene nyt kotiin, isä!» virkkoi poika hiljaa ja laski kätensä isän käsivarrelle.

Kun Jörgen vähä sen jälkeen oli laskenut hänet ulos portista, seisoi hän vielä hetkisen katukäytävällä katsellen hänen jälkeensä. Kurja, hoippuva mies se tuossa astui katua alaspäin, sortunut mies, joka kulki oman taakkansa painon masentamana… Nyt tuli hänelle vastaan valkoinen olento, leipurinsälli; hän oikasihe, nykäsi kaulustaansa ja kulki suorana ja kankeana sällin ohitse, mutta luhistui sitten taas kokoon ja kumaraan. Vihdoin hän kääntyi kadunkulmassa ja hupeni näkymästä.

Jörgen jäi seisomaan ja hengitti raskaasti, tuskansa ja sekavien ajatusten raatelemana.

Silloin iski häneen äkkiä ajatus, joka hyydytti veren hänen suonissaan:
Jos hän nyt —?

Ja huomaamatta, että hänellä oli vain tohvelit jalassa ja paljain päin hän läksi juoksemaan pitkin katua — rajusti, vimmatusti, kääntyi kulmasta, juoksi toisia katua, kääntyi vielä toisesta kulmasta — ja seisoi äkkiä avoimella paikalla kuutamossa tuijottavin, etsivin katsein… niin, oikein, tuossa seisoi aallonmurtajalla pieni, musta olento katsellen veteen.

»Isä!» hän kiljasi ja läksi taas juoksemaan, »isä on mennyt harhaan, ei tämä ole… isä on mennyt harhaan!»

Vihdoin hän sai hänet kiinni. »Isä on vallan sekaisin… ei tätä tietä!»

Vanhus hoiperteli ja nyökkäili hajamielisesti.

»Tule nyt, niin menemme yhdessä!»

»Mitä tahdot, mitä tahdot?»

»Tule nyt, vain, olemmehan aivan kodin luona. Tartu nyt käsivarteeni!»

»Turhia!»

»Tule nyt pois, sanon minä!»

»Jörgen, muista, että puhut isällesi!» Hän kiskasi kätensä irti ja kääntyi.

Mutta poika tarttui samassa hänen toiseen käsivarteensa ja piteli kiinni voimainsa perästä.

»Poika, laske irti minut!»

»Nyt pitää isän kuunnella. Tässä ei ole aikaa tyhjää jaaritella!»

»Oi, poikani, poikani!» ohki vanhus vaipuen pojan syliin. »Pelasta minut, pelasta minut! Sinä voit kyllä, minä tiedän sen varmaan.» Kipeät silmät rukoilivat ja kerjäsivät tummien silmälasien yli.

»Menemme nyt kotiin levolle, niin katsotaan huomenna, mitä olisi tehtävä.»

»Luuletko, että voit?»

»En tiedä, mutta tule nyt!»

»Sinä ymmärrät, etten minä voi puhutella Ole Kongea; eikä se vähääkään auttaisikaan, hän ilkkuisi minua, hän osottaisi minua sormellaan: »Tervetuloa, herra lanko!»

»Tule nyt, tule!»

»Oi, Jörgen, poikani, poikani! Sinä olet aina ollut silmäteräni ja äitisi myöskin… Elä sano sitä liian äkisti äidillesi.»

»Minä en sano mitään äidille; ei koskaan maailmassa ole äiti sitä minun suustani kuuleva.»

»Ei, parastahan olisi… oi Jumala, oi Jumala!»

Hän löi kädet yhteen ja väänteli niitä.

Hitaasti kulkivat isä ja poika soraisen satamapaikan yli.

Kotona oli kaikki hiljaista, kukaan ei aavistanut mitään. Sairas vaimo avasi kaksi hämmästynyttä silmää, kun hänen poikansa näyttäytyi ovella. Yölampun himmeässä valossa hän ei heti voinut tuntea häntä; mutta kun Jörgen reippaasti tervehti »hyvää iltaa», nousi hän ponnistaen voimansa kyynäspäilleen.

»Mutta Jörgen — tähän aikaan!»

»Niin; isä istui luonani ja jutteli tähän asti, niin minä saatoin hänet kotiin.»

Äiti pudisti päätänsä. »Minä kuulin kyllä kun hän kuppuroi.»

»Mitään sellaista ei ole siellä tänä iltana — pari lasia vain.»

»Tapasikohan pankinjohtaja häntä?»

»Pankinjohtajako?»

»Niin; hän kävi täällä noin maatapanon aikana etsimässä.»

»Vai niin — vai niin. Taisihan se isä mainitakin, että johtaja oli käynyt häntä tapaamassa kekkereissä. Varmaan oli kysymys siitä ylimääräisestä työstä…? ei se ole mitään… minusta näyttää, että poskesi alkavat käydä punaisiksi, äiti.»

Äiti ojensi kätensä ja kysyi tuskan valtaamana: »Jörgen, mikä sinun on?»

»Onhan nyt niin kylmä; harmittaa etten ottanut päällystakkia ylleni… kuule, elä nyt tiedustele isältä mitään johtajasta… minä en tiedä, hän on niin kummallinen, se työ on varmaan niin mutkallista.»

Äiti huokasi raskaalla, itseensä sulkeutuneella katseella. »Se pankki se tappaa hänet. Hän ei ole koskaan iloinen kotiin tultuaan. Ja sitten hän menee tiehensä. Se on niin ikävätä.»

»Koetetaan kaikki auttaa isää», lohdutteli Jörgen. »Ehkäpä hän tästä puoleen pysyttelee paremmin kotisalla.»

Äiti tuijotti häneen. »Mikä sinua vaivaa Jörgen?»

»Minä en voi oikein hyvin, ei se mitään merkitse… sinä olet saanut uutta rohtoa?»

Äiti tuijotti pitkään eteensä ja oli hetken aikaa ääneti. »Hän menettää niin paljon rahaa», kuului sitten. »Minä luulen hänellä olevan paljon sellaisia arpajaispapereita. Enkä tiedä, hänhän on niin umpimielinen; mutta luulen sen niin kuitenkin olevan.» Hän hääri kuumeentapaisesti nenäliinallaan. »Aamulla hän sanoi olevansa huolestunut tulevaisuudesta», alkoi äiti taas. »Me olemme köyhiä, Jörgen, — mutta ei se mitään tee.» — Hän pysähtyi joka lauseen perästä. »Se muu on pahempaa — se ikävä —»

»Elä nyt enää ajattele isää», pyysi Jörgen. »Hän ei kuitenkaan nyt ole sellainen… humaltunut.»

Äiti puristi kätensä Jörgenin käsivarren ympäri, kaksi laihaa, kapeaa kättä: »Jörgen!»

»Minä tulen huomenna taas tänne. Hyvää yötä, äiti!»

Rantakadulla tuli yövartija häntä vastaan, tämä pysähtyi ja katseli ihmetellen Jörgenin päätä ja jalkoja. »Hyvää huomenta, Nielsen!» tervehti nuori mies. »Minun pisti päähäni käydä vähän ulkona; nythän on niin ihana ja lämmin yö.»

Päästyään huoneeseensa, jossa lamppu käryten paloi, heittäysi hän vuoteelleen, piilottaen kasvot ja kädet tyynyyn.

Kaiken muun maailmassa hän olisi voinut kantaa, kaiken muun, kaiken; mutta tätä — oi ei, ei, ei, tätä oli mahdoton kestää!

Isä oli äkkiä muuttunut hänelle vallan toiseksi ihmiseksi, kun hän oli ennen. Pari tummia silmälasia, isot ja ulkonevat kuin lehmän silmät, töhkeröinen takinkaulus, korkea kaulus, jonka reuna alinomaisesta korvien kosketuksesta oli musta, punainen pystynenä, joka ilmaisi verratonta oman arvon tuntoa — tämä kaikki yhtyi näyksi, joka pani hänet vapisemaan; sillä hän tunsi, että tämä näky se asettuisi hänen ja kaikkien hänen tulevaisuudentoiveittensa väliin, puodissa se väikkyisi ilmassa ja täällä huoneissakin, jokaisen valoisan hetken se pimittäisi, se huutaisi hänelle kasvoihin: »Sinä olet rikoksentekijän poika!»

Ja äiti siellä kotona! Jos äiti saisi sen tietää? Eikö hänelle ollut kylliksi entisistäkin suruista? Mikäpä muu olikaan syynä hänen hermotautiinsa kuin se salainen, kalvava suru, tuo alinomaa jäytävä harmi, joka on sitä vaarallisempi terveydelle, kun se piilottautuu jokaiselta.

Syövyttävä katkeruus valtasi hänen mielensä ja synnytti ankarimpia tuomioita. Eikö ollut valhetta ja teeskentelyä kaikki tuo tänä iltana, nuo rukoukset, tuo vääntelevien käsien epätoivo? Voiko katumus olla vilpitön miehellä, joka oli istunut pöytänsä ääressä ja kylmäverisesti varastanut vuosikaudet?

Sitten hän taas äkkiä näki kaksi kipeää, kyyneltynyttä silmää hartaasti rukoillen tummien silmälasien yli, ja samassa tapahtui niin ihmeellinen seikka, että hän muutettiin kauas, kauas taaksepäin ajassa ja tuli pieneksi pojaksi, jota isä talutti, ja joka ratsasti isän polvella ja sai niin paljon lempeyttä noilta kahdelta harmaalta silmältä. —

»Oi, isä, isä!» hän puristi päätänsä. »Herra, minun Jumalani, mitä pitää minun tehdä?»

Hän harkitsi, eiköhän olisi oikeinta antaa isän langeta oikeuden käsiin, että eiköhän ainoa pelastuksen ja parantumisen tie kulkenut vankikopin kautta? Niin, eihän muuta voinutkaan, ei voinut… Isähän oli rikkonut yhteiskuntansa lakia, ja ainoastaan alistumalla kärsimään yhteiskunnan säätämää rangaistusta saisi hän siveellistä voimaa jatkamaan elämäänsä tässä yhteiskunnassa. Sitäpaitsi — juoppous, ja niin paljon muuta — eikö hän todella parantuisi… Mutta äiti? Ja Marie? Ja hän itse ja hänen sisarensa? Ei, ei, se ei voinut, se ei saanut tapahtua.

Kuinkas sitten? Olihan mahdottomuus, sula mahdottomuus ajatellakaan sellaisen rahasumman hankkimista.

Lampunkäry saattoi hänen katsomaan pöytään päin. Hän nousi, otti valokuvan ja kohotti sen sammuvaan valoon. Kasvojenpiirteet olivat hämärät, silmien kiilto ja hieno hymy suun ympäriltä oli hävinnyt.

Hän sulki silmänsä, seisoi hetkisen epätietoisena — — ja kätki sitten kuvan taskukirjaansa.

Aivan koneellisesti hän sitten väänsi alas lampun ja avasi ikkunan.

Sitä ihanata ilmaa!

Nythän olikin jo aamu — ajatteles, kello oli jo puoli neljä! Hänen ei tehnyt mieli mennä levolle. Hetkisen hän seisoi katsellen pienen pientä tähteä, joka lempeänä ja rauhallisena loisti etäisessä kaukaisuudessaan.

Tietämättä oikein mitä teki, vetäsi hän saappaat jalkaansa, otti hattunsa ja keppinsä ja läksi metsään.

Illan valkoinen usva oli hävinnyt, koko yön lumous hälvennyt. Hän ei ymmärtänyt, että oli kulunut vain muutamia tunteja siitä, kun hän kuuli kuisketta penkeiltä ja itse värisi onnenhalajamisesta, hänestä se oli tapahtunut kauan aikaa sitten, se kuului ikäänkuin kaukaiseen unelmaan, joka oli loppuun unelmoitu ikuisesti.

Väsyneenä ja hervaantuneena hän ohjasi askeleitansa muutamaan syrjäiseen nurkkaan, jossa hän eräänä sunnuntainiltapäivänä oli istunut Marie Römerin kanssa, ja jossa hän myöhemmin oli viettänyt monta hetkeä rakennellen unelmia sydämen hienoimmista haluista… Ei, hän ei tahtonut mennä niin kauas, saattoihan yhtä hyvin istua tässäkin, jossa ne vaaleavaatteiset olivat illalla istuneet — — hän peräytyi askeleen: »Rouva Ranch!»

»Kas, tekö olette? Hyvää huomenta!» soi nuoren rouvan heleä ääni hänelle vastaan, ja kiiltävä silkkihattu teki samassa pienen kaaren ilmassa hänen vieressään.

»Pyydän anteeksi!»

»Ei mitään anteeksipyyntöjä! Te tiedätte etten koskaan tee sydämestäni mitään rosvonpesää — me olemme istuneet tässä nauttien ihanata kesäyötä… Te tiedätte kyllä: no valoisat yöt, ne valoisat yöt!»

Hän seisoi katsellen heidän taaksensa, kun he läksivät. Keveänä ja iloisena, ikäänkuin leijuen hän kulki kuulakassa aamuilmassa vaaleassa kevättakissaan vaaleapukuisen ystävänsä rinnalla. Kotona nukkui hänen pikku Johanneksensa yksin. Kun hän tulee kotiin, suutelee hän poikaa ja laskeutuu niin iloisena ja turvallisena levolle. Kööpenhaminassa makasi hänen entinen miehensä ja nukkui makeata unta nuoren naiskuvanveistäjän vieressä. Ja aurinko nousisi ja paistaisi heidän ja Lydian huoneeseen, myöskin herra Holmin makuuhuoneeseen, ja kaikki ne heräsivät uuteen iloon ja uuteen nautintoon siinä elämässä, joka oli heidän, se »suuri, houkutteleva, ihana elämä.»

Metsän reunassa ne molemmat seisattuivat, antoivat suuta toisillensa, nyökkäsivät ja menivät kumpikin tiehensä.

Muutaman minuutin ajan hän katseli penkkiä, jossa ne molemmat olivat istuneet. Sitten hän molemmin käsin tapasi päätänsä, kääntyi ja alkoi astua kotiin.

VI.

Viheriäksi maalatun yksipuolisen oven yläpuolella Kalastajakadulla oli leveä ulospäin väännetty rautapelti, joka kaiketi kerran mustaksi lakeerattuna kiinalaisina lintuineen oli ollut pystyssä ja seisonut tulenvarjostimena jossain hienossa kodissa. Nyt se oli valkoiseksi maalattu ja siinä oli loistava, punainen kirjoitus

OLE KONGE.
Sekakalu- ja Toimituskauppa.

Molemmin puolin ovea oli kiinnitetty pitkä, keltainen sivukyltti, jossa vuorotellen punasella ja sinisellä kirjoituksella lueteltiin kaupan monet sivuhaarat. Ikkunassa vasemman puoleisen kyltin luona riippui käytettyjä hameita, uusia silkkinauhoja, kumminukkeja, vanha viulu, kellonperiä ja kaikellaista muuta tavaraa; sivuhyllyille ja alempana ikkunalaudalle oli taidokkaasti asetettu valikoima houkuttelevia esineitä, niinkuin sokerikankia laseissa, pesusaippuaa maljoissa, pari vanhaa ratsumies-pistoolia y.m.

Tätä kauppahuonetta kohti ohjasi nuori kirjakauppias eräänä ehtoopäivänä kulkunsa. Samassa kun hän laski jalkansa kiviportaille ja tarttui oviripaan, näki hän ikkunassa kahdet naisen kasvot ja kuuli toisen heistä äänekkäästi mukisevan.

»Mutta ajatteles!» kuului samassa puodista, ja toinen naisista, pitkä, kaunis, tummasilmäinen olento juoksi ovelle ja kiskasi sen auki; hän oli käynyt aivan kalpeaksi.

»Sinä siunattu!» yhtyi siihen toinen. »Ja vastikään jutteli Malle tuvassa luutnantista! Malle!» hän huusi ja löi tiskiin pölyharjalla.

»Hiljaa, hiljaa!» torui rouva puoliääneen ja vilkasi häneen terävän katseen. »Tehkää hyvin ja tulkaa tänne sisäpuolelle!» hän sitten pyyteli silmissään omituinen kunnioittavan ilon väike.

Toinen nainen, taloa vanha palvelijatar, pieni iloinen tylleröinen, seisoi yläruumis eteenpäin nojautuneena, nähtävästi lähtemäisillään sisähuoneisiin, mutta rouvan nuhteet palauttivat hänet. Hän pyyhkäsi kädenselällä nenäänsä, pani kädet puuskaan ja katsoi tavattoman iloisena nuorta miestä kasvoihin.

Rouva Konge puhui iloisen hämmästyneenä vieraansa kanssa kirjakaupasta, pyyhkäsi vähän väliä sileäksi kammattua tukkaansa ja oikoi silkkiliinaa kaulassaan.

Iloinen Tiina oli päässyt hiipimään ovelle ja koputti sitä yhdellä sormella: »Etkö kuule, Malle?»

Ovi työnnettiin auki polvella, ja näkyviin tuli kahdeksantoista vuotias, täyteläinen tyttö, yhdessä kädessä savuava sikaretti, toisessa romaani ja kulmilla tummanruskea otsatukka: »Mikä nyt on, mikä… eihän!»

Tumma puna levisi hänen herttaisille lapsenkasvoilleen, hämmentyneenä hän pani pois kirjan, muutti sikaretin oikeasta vasempaan käteen, piilotti tämän selkänsä taakse ja ojensi Jörgenille neljä sormea, joista kolme oli koristettu kullalla ja kauniilla kivillä.

Jörgeniä hämmästytti äkillinen ajatus: Hänhän on rouva Ranchin näköinen! Tottaansakin, tuo silmien välähtelevä säteileminen, hammasten kostea kiilto…

Jörgen seisoi hattu ja keppi toisessa kädessä ja toisella hän punoi kaunista huulipartaansa, sillä välin kun hänen isänsä sisarpuoli, rouva Konge, kohteliain sanoin tulkitsi heidän iloansa nähdä niin harvinaista vierasta.

Tiina ahmi rakastunein katsein kaunista luutnanttia ja ylpeili nähtävästi siitä, että oli sukulaisuussuhteissa luutnanttiin siten, että tämä oli hänen emäntänsä velipuolen poika. Joka silmänräpäys hän yritti sekaantua puheeseen, mutta rouva Kongen mustat silmät pidättivät häntä ilman että ne sentähden menettivät rahtustakan siitä lempeydestä, jota oli käytettävä, kun ne kääntyivät hänen rakkaaseen veljensäpoikaan.

Nuori neitonen seisoi hypistellen korkeaa kaulustaansa; joka kerran kun hän liikutti kättään, helähtelivät rannerenkaan hopeahelyt ja sormukset.

»Siinä sinä rupattelut, äiti», torui hän. »Tule toki tupaan, serkku.»

»Kiitos; tahtoisin puhutella setää. Onko hän kotona?»

»En tiedä oikein…»

»Kyllä hän on kotona», pisti väliin Tiina. »Hän on ulkona pihalla… oi, hänellä-on niin kovin kiire, tänäänhän on lumppupäivä (neiti rypisti kulmiansa ja sai yskänkohtauksen), luitakin on jo vähin alettu järjestellä (neiti polki jalkaa); ne ovat niin ilkeät pitää makaamassa tässä kumuudessa.»

»Tiina», keskeytti rouva, »mene kyökkiin panemaan vettä tulelle!»

»Kyllä, kyllä, kyllä, tuossa tuokiossa! No voi, kuinka meidän Olli ihastuu kun saa nähdä luutnantin! Entäs Malle sitten!» hän nauroi että olkapäät hytkyivat. »Tihihihii!»

Jörgen kiiruhti sanomaan: »Minä taidankin mennä ulos sedän luo.»

»Mene tätä tietä.» Rouva työnsi syrjään joukon hameita ja avasi laskulaudan. »Ole hyvä! — Kuules.

Malle», hän kääntyi tyttäreensä; »juokse sinä leipuriin ostamaan…»

»Menköön toki Tiina.»

»Sinusta ei konsaan tule kunnon kalua, tyttöseni», sähähti äiti… »ei, ei, palvelijatarhuoneeseenhan sinä menet!» hän huusi nuoren miehen jälkeen.

Tiina, joka ei vielä ollut päässyt lähtemään, purskahti aika nauruun heidän takanansa; hänestä oli näet niin tavattoman hullunkurista, että tuo hieno luutnantti yritti mennä hänen kamariinsa.

»Näistä sokkeloista onkin niin vaikea löytää ulos», puolustihe luutnantti.

Pihalla tuoksahti nuorelle herralle vastaan kamala haju muutamaan soppeen kasatusta luuläjästä. Keskellä pihaa oli mahdottoman iso lumppukuorma. Vankkurien alta näkyi kaksi polvea ja hiukan niiden yläpuolella kahdet paidanhihat, kuormaa nuorittamassa.

Kun Tiina avoimesta kyökinikkunasta huusi, että taloon oli saapunut rakas vieras — voisikohan hän arvata kuka − kurkistivat lihavat, ponnistuksesta punaiset kasvot esiin vaunujen takaa ja alkoivat nyökätä ja omituisesti nauraa:

»Uk, uk, uk! Olitte ihan pelästyttää minut.»

»Hyvää päivää, Olli setä!» tervehti Jörgen astuen vaunujen taakse.

Pienikasvuinen, kesakoinen, paksu mies lakki takaraivolla, pyyhkäsi kättänsä housuihin ja ojensi sen Jörgenille. »Mitäs kuuluu?»

»Siitä on jo niin kauan kun viimeksi kävin täällä, eikö liene puoli vuotta jo.»

»Hyvä, hyvä!» sanoi Olli ja sylkäsi. »Äiti ja minä laskimme juuri eilen illalla vuoteellamme, että siitä on jo seitsemän kuukautta.»

Soukka, korvasta korvaan ulottuva punainen parta muistutti paistettua lihamakkaraa.

»Kun tuota on niin paljon ajattelemista ja hommaa.»

»Mehän olemmekin vain alhaista väkeä», huokasi Olli pyyhkien lakillaan kaljua päätään.

Portista tuli samassa köyhä vaimo kantaen selässään isoa luusäkkiä.

Ollin silmissä välähti. »Virka ennen kaikkea», hän puolustihe ja meni vaimon luo.

Samassa Amalie juoksi siihen. Pikkusormi harallaan hän peukalolla ja etusormellaan kannatti hamettaan niin korkealla, että näkyivät kaunismuotoiset pohkeet ja pienet, somat, ruskeat kengät.

Olli oli tarttunut säkkiin, nosti sitä, vilkasi silmäyksen vaimoon ja tarjosi: »Kaksikymmentä äyriä.»

Vaimo näytti kalpealta ja nälistyneeltä; kahdeksan päivää hän kertoi niitä luita keränneensä kylän tiluksilta.

»Saattaa niin olla, mutta hinnat ovat niin huonot. Luut makaavat vain tässä mätänemässä, eikä kukaan osta.»

Vaimo pudisti päätänsä: »No, olkoon sitten menneeksi.»

Olli tyhjensi säkin luukasaan ja antoi vaimolle kaksi kymmenen äyrin rahaa ja huokauksen. »Jos saat enempi kerätyksi niin koetan armahtaa sinua», hän ystävällisesti virkkoi ja huokasi uudestaan.

Jörgen kysyi, eikö tuo iso luukasa todellakaan ollut enemmän kuin kahdenkymmenen äyrin arvoinen.

»Ehkäpä minä sillä hiukan voitan», virkkoi Olli vilkasten poistuvaa vaimoa. »Ne ovat nyt hyvissä hinnoissa.»

»Sinä olet kauppias, Olli setä.»

»Uk, uk, uk!»

Amalie oli säälivästi katsellut vanhaa vaimoa. »Isä, se on synti, se on synti!» huudahti hän nyt.

»Uk, uk! Sinä et ymmärrä kauppa-asioita, pikkutyttöseni», virkkoi isä hymyillen ja hyväili hänen poskeansa.

Mutta samassa kun Olli kääntyi vieraaseensa juttelua jatkaakseen, läksi hänen pikku tyttösensä vaimoa tavoittamaan ja sai hänet kiinni portilla. Jörgen piti häntä silmällä ja näki hänen ottavan esille kukkaronsa ja antavan vaimolle hopearahan ja taputtavan hänen käsivarttaan.

Kun hän palasi koputti äiti makuuhuoneen ikkunaa ja viittasi hänelle.
Äidillä oli käsivarrellaan jotain sinistä kangasta.

Amalie nyökkäsi ja juoksi sisään.

»Kuinka lankoni, herra kanslianeuvos jaksaa?» kysyi Olli.

»Hy-hyvin, aivan kuin ennenkin.»

»Sehän on hyvä, jos muutoin »ennenkin» on ollut hyvin, ja sitä kai se lienee ollut.»

»Minä luulen hänen mielensä vanhemmiten käyvän minulle lempeämmäksi.»

Olli tirkisteli pihamaata.

»Ainakaan hän ei enää milloinkaan puhu sinusta vihoissaan», vakuutti luutnantti.

»Uk, uk, uk!» kuului Ollin vatsasta kuin tynnyristä, ja isot sieramet laajenivat tyytyväisyydestä. »Hän oli tavannut sisarensa toissapäivänä ja kysynyt, josko me lainailemme rahoja.»

»Vai niin.»

Olli katsoi häneen syrjäsilmällä. »Vai on käynyt lempeämmäksi.»

Nuoren miehen kurkussa oli kuin tulppa. Hän tiesi Ollin ukluttavan naurun takana olevan monivuotista vihankaunaa, joka kasvuvoimaisena siemenenä kylvetty Ollin hääpäivänä, jolloin pankin kasööri, Jörgenin isä, ilkkuen oli kieltäytynyt tulemasta häihin; aikojen kuluessa kiihtyi tämä viha molemmin puolin, ja yltyi joka kerran, kun kanslianeuvos tuli Ollia kadulla vastaan, eikä edes kääntänyt kankeata päätänsäkään Olliin päin.

Olli sylkäsi ruskeaa seosta pihakivitykselle. Hänen suunsa oli ikäänkuin pienten likoeläinten asuinpaikka, jotka hyvin viihtyivät tupakan tähteissä hampaiden välissä.

»Kuinka itse menestytte nykyisin?» kysyi Jörgen.

»Ahkeruutta ja tyytyväisyyttä ja iloisuutta on meillä joka päivä», vastasi Olli asettaen kupeilleen harallaan olevat sormet.

»Ansaitsette kai hyvin?»

Tyytyväisin katsein Olli tarkasteli kivitystä. »Kun käyttää saamaansa leiviskää ja Jumala siihen siunauksensa antaa.» Hän kohotti päätänsä ja loi taivaallekin kiitollisen katseen.

Jörgenin mieleen pälkähti ajatus: miltähän tuon miehen omassatunnossa näyttänee?

Kyllä Olli Kongen omantunnon laita oli hyvin. Sen näki hänen iloisista silmistään: Minulla, Olli Kongella, Kalastajakadun Sekakalu- ja Toimituskaupan omistajalla, on sisällinen tilini valmiina. Kun minun kerran on se esille tuotava, on Jumala tyytyväisenä sanova: »Sinä olet ollut toimellinen mies, Olli Konge — ja niin älykäs!»

»Me ansaitsemme markkoja, me kaksi», virkkoi Olli lyöden nuorta kirjakauppiasta olalle.

»Sen pahempi on minulla »markoista» puute.»

»Ohoo! No entä kaikki ne romaanit ja nuotit?»

»No niin —»

»Malle täyttää pian kaikki huoneet aivan kirjoilla ja nuoteilla.»

»Hän on ostanut yhtä ja toista; ja oikeastaan käy kauppani aika hyvin.»

»Kauppako?» Olli nyökkäsi. »Minä sanon, että kiitä sinä sitä kauppaa, ja ole hyvilläsi, että sen sait.»

»Hyvilläni minä olenkin.»

»Ja kuinka hyvä maine sillä jo on… saitko oikein tervehdityksi
Mallea?»

»Kyllä.»

»Sysss!» pani Olli kuunnellen. »Hän harjoittelee!»

Sisältä kuului heleä, vieno naisenääni pianon säestämänä. Jörgen ihmetteli, että ääni jaksoi tunkeutua kaikkien sokkeloiden läpi ja että se kuitenkin soi jokseenkin selvästi tänne uloskin. Mutta nyt hän huomasi että Mallen äiti oli avannut kaikki makuuhuoneen ikkunat ja juuri avasi arkituvan ovea selälleen.

Rouva Konge oli niin lempeän näköinen siinä ikkunakoukkujen kanssa puuhatessaan. Olli sitä vastoin oli pelkkänä korvana ja pelkkänä silmänä ja pelkkänä nenänä.

»Kuinka se tyttölapsi osaakin laulaa! Oikein se on hämmästyttävää.»

»Mutta hän onkin nyt jo vuoden ajan harjoitellut urkurin luona.»

»Hänhän ei muuta teekään kun laulaa ja visertelee päiväkaudet — niin tuota, lukeehan hän romaaneja ja huvinäytelmiäkin.»

»Ja maalaa.»

»Maalaa niin», huudahti mies isänylpeydellä. »Olisitpas nähnyt niitä tulppaaneja, jotka hän maalasi syntymäpäiväkseni! En ikänäni ole nähnyt sellaisia tulppaaneja missään puutarhassa, niin ihanoita ne ovat, niitä on sekä punaisensinerviä että sinisiä.»

»Eikö hän ollenkaan auttele taloudessa?»

»Minä sanon sinulle suoraan, Jörgen Bang, niinkuin asia on, minä olen ylpeä hänestä.»

»Vai niin.»

»Niin… hiisi vie, sitä minä olen.»

»Minkä tähden?»

»Hän on meidän ainoa lapsemme, ja kun Jumala viisaudessaan nyt on siunannut häntä niin tavattomalla älyllä ja hengen lahjoille, joita sitten on koulussa kehitetty ja kasvatettu — niin miksipä hän sitten meidän muiden tavoin raataisi?»

»Tosiaankin.»

»Kyllähän se äiti toisinaan sanoo, että hullustihan se on, aivan hullusti, hänen täytyy oppia jotain tekemään. Mutta hiisi vie! Kun tyttönen iltasin noin istuu ja livertelee meille, niin meillä molemmilla vanhuksilla oikein karsii selkää ihastuksesta. Ja minä sanon: »Laula sinä, Malle! Piironkini laatikossa on 15,000 kruunua arvopapereissa, ja ne sinä saat sinä päivänä, kun päähäsi pälkähtää seisoa morsiamena… mutta mennäänhän sisään.»

Oikeanpuoleisessa sivurakennuksessa asui Olli Kongen sisar, rouva Lund, kahden vanhanpuoleisen tyttärensä kanssa. Nämä kolme pitkää, laihaa naista seisoivat kartiiniensa takana vakoilemassa. Kun Jörgen sattui kääntämään kasvonsa sinne, täytyi hänen tervehtiä, johon vastattiin siten, että toinen neitosista avasi ikkunan ja alkoi jutella hänen kanssaan, ja kohta kiedottiin jutteluun laulava serkkukin, jolloin toisetkin kiihkeästi tarttuivat puheeseen, kurottausivat ikkunasta ja hymyillen ja nyökäten antoivat hänelle vihjauksia, että hänhän se oli laulun sisältö — tsii, hii hii! —

Mutta yhä soi viehkeä lemmenlaulu Jörgenin ja talonisännän kulkiessa sisään.

»No mutta!» Neitonen sävähti tulipunaiseksi nähdessään heidät ovella.

Hän olikin oikein sievä ja herttainen; ylleen hän oli pannut vaaleansinisen hameen ja sitaissut sinisen nauhan tummaan tukkaansa.

Pöytä oli katettu hienolla, valkoisella liinalla, lautasliinat olivat koruompeluksilla koristetut; keskellä pöytää oli pitkulainen lautanen täynnään pieniä, kullattuja lusikoita. Tuvassa oli kaikki puhdasta ja somaa, niinkuin ainakin kodissa, jossa emännän silmä kaikkia valvoo.

Tiina, joka toi sisään vadillisen tuoretta vehnäleipää, kiljasi ja katsoi isäntäänsä: »Olli, Olli, sinähän istuudut, rouvan uuden hatun päälle!»

»Minä nousen heti taas — uk, uk!»

Sivurakennuksen naisten nenään oli kahvinhaju lemunnut, he tulivat myöskin kestiin, ja pian täytti talon juhlallinen juttelun humina ja kuppien helähteleminen.

Jörgen oli kalpea ja äänetön. Tuolloin tällöin hän vilkasi setäänsä ja hänestä tuntui kuin kävisi hänen kaulansa joka kerran kahta paksummaksi, kuin sen piti olla. Yöt päivät hän oli miettinyt keinoa, oli kulkenut paikasta paikkaan hankkimassa lainaa, oli rukoillut, kerjännyt — — kaikki turhaan.

Hän poltteli sikaria, jonka Olli oli pistänyt hänen sormiensa väliin juhlallisesti räpäyttäen silmiään: »Puhdasta tavaraa, ukkoseni!» —

»Malle on niin hyvä ja herttainen tyttö», selitti rouva tyytyväisenä Jörgenille, kun he hetkisen olivat juttelusta erillään ja katselivat uutta valokuvaa tästä nuoresta naisesta.

»Sen kyllä uskon.»

»Kyllä hän on; sukkela hän on taloustoimissakin ja osaakin jo yhtä ja toista; mutta isällä on niin tuumat.»

Olli, joka oli kääntänyt isot korvansa heihin päin, kohotti päätänsä. »Minä arvelen, ettei meidän tarvitse nääjätä ketään tässä kaupungissa, ei asianajajan hempukoita eikä apteekkarin pattijalkaisia tyttöjä.»

Sitten sattui, että kaikki viisi naista pistivät päänsä yhteen katsellakseen uutta kuvaa, jonka kasvoissa he olivat keksineet ilmeen, joka ei ollut Mallelle tavallinen; tätä hetkeä käytti Jörgen viitatakseen setää kanssaan puotiin.

»Minä tulin tänne teille — hm? olen niin vilustunut — tulin tänne kysymään sedältä, voisitko antaa minulle rahalainaa.»

»Rahalainaa?» Pikku miehen suu jäi auki ja silmät mulkoilivat.

»Minä olen joutunut ahdinkoon.»

»Sinäkö ne rahat tarvitset?»

»Niin minä, olen satunnaisessa ahdingossa niinkuin jo sanoin.»

Olli pudisti päätänsä ja sylkäsi, asetti sitten leuan lepäämään peukalon ja etusormen väliin ja kasvoihin tuli sääliväinen ilme. »Kuinka paljon?» Kysyi hän vihdoin kohottaen päätänsä.

»Niin — hm! tarkoitan noin — hm — kaksitoista tuhatta…»

»Häh!» pääsi Ollin suusta ja hän teki liikkeen, kuin olisi hän säikähtänyt omaa ääntään.

»Niin, se on suuri summa, mutta minä toivon, että…»

»Ennen kuin jatkat… sinä tiedät, että tahto on hyvä; mutta elä harmistu — mitä ei ole, sitä ei voi antaa.»

»Sinä puhuit jotain arvopapereista.»

»Ihminen! — Ainoan lapseni toimeentulo tulevaisuudessa!»

»Sinulla on vähintään 15,000 sen lisäksi, setä.»

»Ei käy, kultaseni.»

»Elä kiellä, setä. Jos Jumala tahtoo, niin, saat takaisin joka äyrin.»

»Mutta ikävintä on, että on niin paljon, jota Jumala ei tahdo; hän on jokseenkin vastahakoinen tällaisissa asioissa.»

»Setä, minä lupaan sinulle…»

»Sulje ovi, Malle?»

Jörgen keksi, että neitosen pää oli ollut puodissa, vaikka ruumis oli kahviseuran luona; nyt se hupeni kuin rotan pää koloon, ja ovi suljettiin.

»Mihin sinä nyt tarvitsetkin rahaa? Ethän antanut äyriäkään, kun otit kaupan nimeeni.»

»Ei, mutta minun on joka vuosi maksettava Mailerille suurenlainen summa, ja sitten… juuri nyt… kun mielellään tahtoisi… lyhyesti…»

Hän huomasi itsekin, että puhui itsensä pussiin ja sävähti tulipunaiseksi. Hänellä oli kielellä selitys, jotain suuremman tavaramäärän ostamisesta haaksirikkoisesta laivasta — keinottelusta; mutta hänen oli aivan mahdoton saada sanotuksi se valhe. Ja kuitenkin, — mitä oli tekeminen? Niin hän valitsi pienen, jesuiittalaisen valheen, jota omatunto voi sietää ja puolustaa.

»Se on velka», hän jatkoi, »se tahtoo sanoa, minä voin varsin hyvin olla maksamatta ne rahat, mutta jotka…»

»Niin, anna olla, se on aina ollut minun periaatteeni.»

»Mutta se on kunniavelka, velka, joka kipeimmin koskee kunniaani.»

»Ah — pelivelkaako?»

»Niin — tavallaan.» Hänen ajatuksensa kiemuroivat tuskasta. Eiköhän olisi parempi puhua suunsa puhtaaksi ja epätoivon luottamuksella uskoa koko asia sedän käsiin? Ei, hän ei voinut, hän tiesi liian varmaan, että se olisi turhaa, ja hän olisi vain pahentanut asiaa, saattamalla salaisuuden tiedoksi.

Olli kertoi, kuinka hän kerran oli menettänyt 100 taalaria keilapelissä, mutta hän sai sen asian sovituksi maksamatta. Niin piti Jörgeninkin koettaa saada asia selvitetyksi — uk, uk, uk!

Toinen asia olisi, jos Jörgenillä oli muita aikeita — mutta eihän siitä kannattanut puhua, sellaisen piti tulla itsestänsä.

»Setä!» rukoili nuori mies toivonsa viimeisellä voimalla.

»Mennäänhän nyt sisään samaan vielä kupillinen kahvia ja uusi sikaari suuhun! Eläkä nyt sen takia pahastu; ollaan silti yhtä hyvät ystävät», vakuutteli setä rakkaasti ja löi taas sukulaistansa olalle.

Tuvassa oli ilo ylimmillään. Jörgen istuutui paikalleen ja hämmensi kuppiansa, hämmensi pöytää ja koko seuraa, tuntui hänestä.

Oi, tuota kärsimätöntä lörpötystä, sietämätöntä lavertelemista, johon hänen tuon tuostakin oli pakko sekaantua ja sille hymyillä! Hänen mielensä kävi nurjaksi kaikkia noita ihmisiä kohtaan, jotka mässäsivät ylellisyydessä ja ilossa, ja hänen ajatuksensa kulkivat kotiin, jossa hiljainen äiti kärsi tautivuoteella. Ja hänet valtasi äkkiä avuttomuuden ja tuskan koko voima: hän ajatteli sairasta äitiä, häntä, joka nyt oli kaukana, sitä, joka odotti isää, häntä itseänsä, heitä kaikkia…

Tiina kutsui Ollin jonkun kauppatuttavan luo.

»Mutta rakas Jörgen», huudahti rouva Konge, »sinä näytät vallan siltä, kuin olisit myrkkyä ryypännyt.»

»Minä luulen tämän väkevän sikarin vaikuttavan pahoinvointia.»

»Menehän ulos raittiiseen ilmaan! Malle, mene serkkusi kanssa puutarhaan!»

»Oo, kyllä, kyllä!» kuului kuorossa kolmen vieraan naisen suusta kuin olisi heistä kukin ollut Malle, jota oli kehoitettu menemään puutarhaan nuoren luutnantin kanssa. Molemmat nuorimmat ponnahtivat ylös sellaisella vieterin notkeudella, kun nelikymmenvuotisissa jaloissa vielä voi olla.

Amalie, joka kohta oli valmis, tarttui päivänvarjoonsa ja katosi serkkunsa kanssa sokkeloon; hänen äitinsä ja ne kaksi serkkua, jotka olivat heidän kintereillään, kutsui rouva Konge kovalla äänellä takaisin: heidän piti toki tulla kuulemaan uutista asianajajan rouvasta.

Amalie seisattui serkkunsa kanssa pieneen, aidattuun nurkkaukseen, jonka mehiläispölköt melkein kokonaan täyttivät. He katselivat hetkisen laventeli-istutuksia ja niitä harvoja kuihtuvia kukkia, jotka kaunistivat puutarhaa. Mutta kun eivät jaksaneet suojella itseään auringolta ja mehiläisiltä, valitsivat he toisen paikan pienessä-puuhökkelissä, jolla oli nimenä huvimaja, mutta jossa hyvin kyllä voisi olla tämä kirjoitus: »Ei vain huviksi»; sillä se ei ollut todellakaan vain huviksi, sen tunsivat nämä molemmat, kun majassa vallitseva paahtava kuumuus alkoi heitä ahdistaa. Nuori neitonen leyhytteli itseään kokoonlasketulla päivänvalolla, mutta piteli sitä niin taitamattomasti, että se putosi, ja pieni, valittava huudahdus seurasi sitä matkalla alas Jörgenin saappaille.

»Kiitos!» hän rasittuneesti virkahti, kun Jörgen otti sen ylös ja ojensi hänelle. »Oi, minä olen niin tavattomasti hermostunut.»

»Vai niin.» Sanoissa oli ivallinen sointu, kun hän lisäsi: »Sittenhän on oikein huonosti.»

»Niin, oikein huonosti.»

Mehiläiset surisivat päiväpaisteessa, keltainen, laventelituoksun täyttämä auer himmensi ilman, ja maja, jossa he istuivat, tuntui kuumenemistaan kuumenevan.

Amalie huoahti ja vilkasi Jörgeniin hellan, kainon katseen.

Mitäs tuo olikaan? Taaskin se sama yhdennäköisyys. Jörgen oli samassa tuntevinaan orvokin tuoksua ja verensä kuohahteli. Mutta sitten hän katsoi ilmaan, jossa hän oli näkevinään pään, niin kauniin pään, joka elvytti kaikki hänessä piilevät puhtaat voimat.

Amalie huokasi uudestaan.

»Sinä huokaat?»

»Niin.» Hän vaikeni hetken aikaa. »En minä enää kauan elä.»

Jörgen kääntyi pelästyneenä häneen.

»Oikein se on ikävää. Minua vaivaa sydänvika.»

»Hm!» mutisi Jörgen kiertäen viiksiään. »Onko lääkäri tutkinut sinua?»

»Minä en uskalla antaa hänen tutkia; olisi niin kauheata saada varma tieto.» Amalie painoi nenäliinan kasvoilleen ja kääntyi pois hänestä.

»Mitä päähänpistoja ne ovat, Amalie? Olethan muutoin niin terve ja tyytyväinen.»

»En ole koskaan tyytyväinen; en ole koskaan iloinen.»

»Mikä siihen sitten on syynä?»

»Oi, en tiedä. Minua ei ymmärretä.»

»Ohoo.»

»Niin.»

Omituisen avosydämisellä naivisuudella, herttaisella lapsen, tuttavallisuudella ja neitsyeellisellä kainoudella hän nyt alkoi kertoa jokapäiväisistä taisteluistaan, ikävöimisestään — mitä hän ikävöi, mitä halusi? — sitä hän ei tiennyt — kaikkea tuota outoa ulkona maailmassa, tuota, josta runoissa kerrottiin, tuota, josta laulettiin ja soitettiin kuun paistaessa ikkunasta, ja tuosta, joka oli sivistyneiden ihmisten elämää — Jörgen ei voinut tietää, kuinka suuressa ristiriidassa hänen makunsa ja sivistyksensä oli vanhempien alhaisten tapojen kanssa — — oi, kuinka sanomattoman vaikeata hänen elämänsä oli!

»Eivätkö vanhempasi sitten kohtele sinua hyvin?»

»Ei, pahoja he ovat.»

»Mutta, Amalie!»

»Jörgen», hän puhkesi puhumaan vavahtelevin huulin, »joka ikinen päivä ja hetki he minua sinulla kiusaavat», viimeinen sanottiin nyyhkyttävällä ja katkonaisella äänellä.

»Vai niin», hymyili Jörgen hiukan hämillänsä.

»Ja täti Lund ja Miina ja Rikkelin — joka ikinen päivä ja hetki. Koko kaupunki siitä puhuu, kaikki ihmiset kiusaavat minua niin ettei se enää ole siedettävissä.»

»Mutta, Amalie kulta, mitäs se nyt oikein on?»

Jörgen jutteli hänelle kauan aikaa ja lohdutteli sillä, etteihän se mikään onnettomuus ollut, josta hän nyt oli puhunut.

»On se — on, on — kun tiedän, etten koskaan ole tarjoutunut — vai olenko, Jörgen?»

»Amalie, aivanhan sinä…»

»Olenko, Jörgen, olenko?»

»Et todellakaan! Sinä et itse tiedä…»

»Oi, Jörgen!» Hän nojasi Jörgenin rintaan. »Minä olen niin sanomattoman onneton! Minä tahtoisin toisinaan keventää sydäntäni sinulle… saanko joskus käydä kirjakaupassasi? Kukaan ei ymmärrä minua niinkuin sinä.»

Ehdottomasti oli Jörgen laskenut käsivartensa hänen vyötäisilleen ja hyväili hänen poskeansa.

»Kiitos, Jörgen, sinä hyvä, rakas serkku — kiitos!» hän katsoi Jörgeniä silmiin.

Tytön kauniit kasvot ja kirkkaat silmät lämmittivät häntä; mutta samassa kun hän käden puristuksella oli vastannut hänen kiitokseensa, hän nousi ja katsoi kelloansa.

»Minun täytyy mennä.»

Nenäliina kädessä, hohtavin kasvoin ja suuret silmät kosteina hän riensi Jörgenin jälkeen, kun tämä astui käytävää ylös taloon.

»Ethän siellä sisällä tästä mitään kerro… lupaatko ettet kerro… lupaatko, Jörgen? Tahdotko?»

VII.

Kun hän tuli kotiin, seisoi puodissa useita nuoria tyttöjä lörpöttelemässä, ja hänen täytyi auttaa puotipoikaa käärimään paperiin kirjoitusvihkoja ja rihveleitä.

Samassa tuli Niilo Erhardtkin. Hän oli hyvin innostunut, kähäräinen tukka oli pörröllään ja hän arveli että kaikki asiat metsästysseurassa menivät päin seiniä, ellei hän — luutnantti Bang — tarttunut ohjaksiin paremmin; hän kun näet oli niin arvossa pidetty.

»Minulla on niin paljon omia asioita, Niilo Erhardt.»

»Te ajattelette kuin kaikki muutkin: omat asiat ensin! Mutta entäs kansa ja isänmaa —»

»Luulenpa kuitenkin tehneeni yhtä ja toista metsästysseuran hyväksi.»

»Olette pitänyt esitelmiä Skjalm Hvidestä — niin.»

»Ja kirjoittanut runoja sen juhliin ja hankkinut puhujia talvikokouksiimme…»

»Hyvä — kiitos ja kunnia! Mutta ettekö luule, että paljon puhumme ja laulamme mutta tosi tointa puuttuu? Siellä istutaan ja itketellään historiallisia tapauksia lauletaan 13 värsyisiä sankarilauluja…»

»Ja jutellaan…»

»— — — ja joka toinen päivä pitää mieltä jännittää klassillisella puheella 'suurista, ihanoista pyrinnöistä', sukupolvesta, joka on 'nouseva haudastansa' ja sen semmoisella.»

»Niin, eikös se sitten ole hyvää!»

»Onhan se hyvää, se on oikein erinomaista — kun vain sitten tahdomme ottaa kädet housuntaskuista ja sanoa: »Me olemme nousseet haudasta, me tahdomme ryhtyä tosi työhän!»

»Olen tietysti yhtä mieltä siinä, ettei puhuminen ja laulaminen yksistään riitä.»

»Tulkaa mukaan sitten —! Isänne oli mukana vuosina 48, kaksi veljistäni kaatui 64 — emmekö me kaksi olisi ensi rivissä, milloin kansamme asia on kysymyksessä!»

Nuoren tilanomistajan poskipäitä poltteli, silmät säkenöivät.

»Te ette aavista, Niilo Erhardt, kuinka paljon huolia minulla on.»

»Rahahuoliako?»

»Niin, ja muitakin.»

»Minulla ei ole rahoja, muutoin te ne saisitte, varmaan te ne saisitte.»

Jörgen tiesi hyvin, että Niilo Erhardt, isosta, kauniista talostaan ja kunnollisuudestaan huolimatta, oli varaton mies.

»On niin paljon muitakin huolia», toisti hän.

»Minun on teitä sääli; minä näen, että jokin teitä syvästi huolestuttaa. Terve nyt joksikin aikaa! Jos toiste voin jollain lailla auttaa teitä, niin tahdon mielelläni sen tehdä. Hyvästi, Bang!»

Jörgen meni ovelle katsomaan hänen jälkeensä: sinä kelpo, raitismielinen poika, lämpimine sydäminesi ja vaatteissasi tuoreen apilan tuoksua!

Kalastajakadulle tekemänsä vierailun vaikutukset olivat hänen mielestänsä häipyneet, ajatukset hajaantuneet.

Mutta illalla taas, kun hän istui yksinäisessä huoneessaan ikkunan luona katsellen haalean kesäyön hämärään, eksyi mieli taas kaipauksen ja kaihon tunnelmiin.

Hänen sielunsa silmien edessä seisoi selvin piirtein kaksi nuorta neitosta, molemmat miellyttäviä, molemmat herttaisia ja kuitenkin niin erilaisia kun päivä ja yö.

Kuinka paljon miettimisen aihetta olikaan tämä päivä hänelle antanut. Hän melkein halveksi itseään muistaessaan vaikutusta, jonka enon ilmoitus Amalien rahoista teki häneen. Kuinka monta syvyyttä onkaan luonnossamme joita emme itse tunne! Siellä enon puodissa hän oli seisonut rinta täynnään levottomuutta ja puhdasta, polttavaa rakkautta häneen, jota hän ei uskaltanut nimeltään mainita, ja sitten — voiko hän sitä kieltää? — samassa silmänräpäyksessä, kun eno mainitsi luvun 15,000 oli hän — Jörgen Hvide Bang — selvittänyt laskuesimerkin, jonka tulos oli: 15 — 12 = 3.

Ajatukset kulkivat taloon nummella. Ajatteliko Marie häntä? Mitäpä hän oikeastaan sen tytön tunteista tiesi? Häntä oli hieman kiusoittanut tytön kiire päästä sinne »juurtumaan». Hän oli puhunut niin paljon ja usein pastori Larsenista ja hänen vanhasta äidistään, hänen »henkevistä» saarnoistaan, kodin hauskuudesta, »terveistä elämän tavoista». Olikohan hän jo juurtunut noihin oloihin ja hoiteliko nyt äidillisesti pastori Larsenin pientä tytärtä?

Vastahakoisesti, mutta melkein pakosta karkasi ajatus tuota pikaa nummien ja salmien poikki majaan Olli-enon puutarhassa. Hänestä tuntui niin kummalliselta, että hän sinä iltapäivänä oli istunut käsivarsi Amalien vyötäisillä ja tuntenut hänen pehmoisen kylkensä joustavat liikkeet ohuen kankaan läpi. Hänen antautumisensa oli kyllä tyttömäistä, naurettavaa, mutta kumminkin — Amaliessa oli jotain, jotain tuota arvoituksentapaista, joka kiehtoo, vetää puoleensa. Tuo kasvojen ilme — hän ei voinut unohtaa, kuinka se hänet lumosi; hän näki nytkin vielä hänen valkoiset, kosteat hampaansa.

Ja hän oli kuulevinansa hopearahojen helinää tiskillänsä ja näkevinänsä auringon paistavan uusille eebenholtsi puisille kaapeille ja kultauurteisille pylväille.

Hänet valtasi halu päästä äitinsä puheille. Hän katsoi kelloansa. Ei, oli jo liian myöhä. Olkoon myöhä, hänen täytyi mennä.

Kuinka hän hämmästyi astuessaan sairashuoneeseen, kun näki isänsä istuvan vuoteen ääressä. Tämä näky teki hänelle hyvää, mutta kun katseensa sattui isän niskaan, samensi mieltä vastenmielisyyden varjo.

Ukko vilkasi Jörgeniin ja läksi pois.

»Että isä todellakin istui täällä näin myöhään juttelemassa.»

»Niin, ajatteles!» Äidin silmät säteilivät. »Luulen, että isäsi on kääntymäisillään vallan toiselle tielle.»

»Ohoo.»

»Niin, sen minä uskon. Mutta minä en tiedä mitä kaunaa isäsi ja sinun väliin on tullut.»

»Mistä sellaista päättelet?»

»Hän puhui kaiken aikaa niin hermostuneesti sinusta.»

»Vai niin.»

»Hän sanoo, että sinä varmaan voisit auttaa meitä köyhyydessämme, jos vain tahtoisit.»

»Ohoo.»

»Sinä sanot vain »ohoo» kaikkeen. Miksi et sano, mitä se on… siinä on jotain.»

»Oi äiti, jos isä olisi sinun laisesi!»

»Jörgen, en minä laisinkaan ole niin hyvä kuin sinä luulet.» Äiti pyyhkäsi otsaansa nenäliinallaan. »Ihmiset olemme niin kärsimättömiä, me emme ollenkaan voi ymmärtää, että kärsiminen hyödyttää meitä.»

»Ei se hyödytäkään.»

»Mutta onhan se Jumalan tahto?»

»Ei se ole. Siitä rovastikin alinomaa puhuu: 'meidän on taipuminen Jumalan tahtoon.' — Onpa suorastaan asiain väärentelemistä sanoa, että kaikki, mitä tapahtui; on Jumalan tahto.»

»Jörgen, mutta sitä se kuitenkin on.»

»Uskotko, äiti, että kaikki synti ja hullutus maailmassa on Jumalan tahto?»

»Enhän minäkään sitä tarkoita.»

»Mutta kuinka sitten seuraukset voivat sitä olla — kaikki vääryys ja kärsimys, joka tulee niin monen viattoman osalle?»

»Sitä emme käsitä.»

»Maailma ei laisinkaan ole Jumalan tahdon mukainen, ei laisinkaan − sen pahempi.»

»Mutta mitään kuitenkaan ei voi tapahtua ilmaa Jumalan sallimusta.»

»Se on aivan toinen asia… oi, äiti, minä en ole oikein…»

»Ja vihdoin viimeiseksi on kaikki, mikä tapahtuu, joksikin hyväksi. Se on minun uskoni.»

Aina kun he joutuivat tälle alalle törmäsi hän avuttomana äidin yksinkertaiseen logiikkaan, jota hän ei hennonut kumota, ja jota hänen useinkin oli vaikea järkyttääkään. Nuo lapselliset päätelmät, jotka löytävät sopusointua maailman monimutkaisessa elämässä, ne ovat rauhaa siihen rintaan, jossa niillä on tyyssijansa, eikä niitä aina ole niinkään helppo kumota. Ei niihin mielellään kajookaan, ei voi, ei uskalla kajota, niiden sijaan kun ei voi pysyväistä rauhaa antaa.

Ja mikä on totuus? Hänen päänsä oli vallan sekaisin näinä päivinä.

Kokonainen ajatusvirta kulki hänen aivoissaan vähäisellä väliajalla tuon juttelun jälkeen. Olisiko isä todellakin kääntymäisillään paremmalle tielle? Pakottaisiko aineellinen sortuminen hänet siihen polvien notkistamiseen, joka tuo rauhan alas taivaasta, ja olisi siis välikappaleena saattamaan hänet oikealle pohjalle, ilman että äiti tai kukaan vähintäkään aavisti…

»Äiti, mitä pitää minun tehdä?» pääsi äkkiä hänen suustansa.

Äiti katsoi häneen hämmästyneenä.

»Kävin tänään Olli-enon luona; hän tarjosi minulle 15,000 kruunua, jos tahdon ottaa Amalien.»

»Mitä sanotkaan?»

»Ne kosivat minua kaikki.»

»Onko se totta puhetta?»

»Totta se on, äiti.»

Kummallinen äiti hän tosiaankin olisi ollut, ellei sellainen tiedonanto olisi herättänyt kaikki elämänvoimat hänessä. Tavattoman ravakasti hän nousi ja nojasi kyynäspäähänsä; hänen silmänsä, mustat kulmat, valkoinen tukka, koko pää näytti ilmaisevan suurinta hämmästystä. Ensin hän ei saanut mitään sanotuksi, virkkoi sitten kerta toisensa perästä: »Mitä arvelet?» — »Mitä a-arvelet?»

»Minulle se ei mitään odottamatonta ollut», virkkoi Jörgen. »Ovat ne ennenkin kosineet.»

Kanslianeuvoksetar oli toivonut pojalleen morsianta hienommasta perheestä — tohtori Klasterin Mary neitiä tai jotain sinnepäin — mutta 15,000 kruunua yhteen käteen…! Äkillisessä näyssä hän näki kaiken ulkonaisen onnen, jonka noilla rahoilla voisi luoda.

»Amalie on kelpo tyttö», päätteli hän.

Siihen Jörgen ei mitään vastannut.

»Hän käy täällä usein minua tervehtimässä ja tuo aina kukkia tai jotain muuta tuomisiksi.»

Kun Jörgen ei nytkään mitään vastannut, kääntyi äiti häneen. »Jörgen, sinä mietit jotain muuta.»

»Niin, äiti, minä mietin muuta.»

»Mitä sitten?»

»Minä rakastan Marie Römeriä.»

»Mutta ajatteles!» Taaskin katsoi äiti hämmästyneenä häneen. »Siitä et ole koskaan ennen puhunut.»

»En, sillä se asia selvisi minulle vasta aivan viime aikoina; mutta enhän tiedä jos hän…» hän vaikeni ja katsoi eteensä.

Syntyi hetken vaitiolo.

»Kun olisi rahaa!» puhkesi Jörgen vihdoin puhumaan ja laski päänsä valkoiselle tyynylle, äidin valkoisen pään viereen.

»Elä mene naimisiin Amalien kanssa voidaksesi auttaa meitä, sitä sinä et saa tehdä.»

Jörgen oli ääneti. »Sanos, äiti», kysyi hän sitten äkkiä ja ojentausi suoraksi, »onko Amalie sinusta miellyttävä?»

»Minusta hän on herttainen tyttö, ja minä tiedän hänen hyväksi tytöksi; mutta minä sanon sinulle uudestaan: elä millään ehdolla mene naimisiin hänen kanssaan, ellet rakasta häntä.»

»Tämä kaikki on niin monimutkaista, kerrassaan kau… oi, isä!» hän melkein kiljasi ja nousi.

Sitten hän pelästyi, että äiti huomaisi jotain siitä »kauheasta». Mutta ei hän huomannut.

»Sinä puhut niin katkerasti isästä; elä tee niin, Jörgen.»

Äiti myönsi että isällä oli vikansa, hänellä oli aina ollut taipumusta pelaamiseen ja sen sellaiseen, ja kun sitten kävi hullusti oli hän suutuksissaan ja sitten…

»Jos isä olisi kuin sinä äiti!» sanoi Jörgen taas ja pyyhkäsi pari kyyneltä silmästään.

»Minä luulen että isäsi on kääntymäisillään kokonaan toiselle tielle.
Meidän pitää auttaa häntä, Jörgen.»

Äiti pyysi hänen istuutumaan vuoteen reunalle, niin he tuumailivat, tuumailivat oikein rakkaasti.

»Me emme tiedä, mitä isälläsi on luonnossaan voitettavana; tuomitkaamme häntä lempeästi, Jörgen, ja koettakaamme auttaa häntä.»

»Niin, — — kun olisi mieleltänsä sinun laisesi.»

»Ei se siitä riipu; mutta kuta pitempään tässä maailmassa elää, sitä selvemmin tulee huomaamaan, että elämän kestää helpoimmin kun koettaa masentaa pahuutta ja kovuutta itsestänsä ja on lempeä niitä kohtaan, joiden parissa on. Saat uskoa sen.»

»Niin — —», kuului kuin huokaus.

Kaikki kääntyisi vielä hyväksi, lohdutteli äiti; hän olisi niin säästäväinen ja tekisi voitavansa saadakseen isän viihtymään kotona. Jos Jörgen vain tahtoisi auttaa, olisi oikein lempeä isälle!

Jörgen nousi: »niin, niin; hyvää yötä, äiti!»

»Opetanko minä sinua väärin?»

»Ei; kyllä minä hyvin tiedän, että se on oikein; mutta se on toisinaan niin vaikeata — se, jota opetat minulle.»

Nyt kuului ravakoita askeleita portaissa.

Mikä nyt?

Emil ryntäsi huoneeseen, puoli alastonna, kalpeana ja silmät selkiselällään.

»Lapsi!» huudahti äiti.

»Isä istuu ylhäällä ja itkee.»

Äiti käänsi kasvonsa Jörgeniin ja hänen silmissään oli katse, jota Jörgen ei koskaan sitten unohtanut, katse, täynnä tuskaa ja iloa ja rukousta.

VIII.

Oli häiden jälkeinen aamu, mustien ukkospilvien synkistämä päivä.

Nuori, lihavanläntä, pikku rouva ihka uudessa aamupuvussa keinutteli itseään amerikalaisessa keinutuolissa ikkunan luona ja ilotteli kiiltäviin atlaskenkiin puetuille jaloilleen, jotka vähäväliä keikahtivat ylös ikäänkuin sanoakseen: »Katsopas, katsopas!»

»Mutta katsos!» Hän silmäili toisen ikkunan luo pöydälle järjestettyjä morsiuslahjoja. »Siihenhän on tullut uusia!»

Kengät raapasivat vielä pari kertaa lattiaa, sitten hän nousi.

Ajatteles — kaksi somaa kynttiläjalkaa punaisin kynttilöineen!

»Tiina!» huusi hän avoimelle ovella päin. »Kuka toi nämä kaksi kynttiläjalkaa?»

Tiina huusi vastaan »Mitä?» jostain kaukaa, kaiketi ruokasäiliöstä.

»Kuka toi nämä kynttiläjalat?»

Tiina antoi muutamia käsittämättömiä tietoja lähempää, varmaankin kyökistä, ja lopetti vihdoin selityksensä arkituvan kynnyksellä, jossa hän seisoi ruumis eteenpäin kumartuneena ja kyynäspäät ulospäin.

»Muuan poikako, sanoit?»

»Niin, katso kirjeestä.»

»Rouva katsoo kirjeestä — eikö niin?»

»Niin, rouva ka… tsii bihihii!»

»Herkeä jo Tiina! Missä se kirje sitten on?»

»Tuossahan se on toisen kynttiläjalan alla…»

»Elä, elä; elä koske niihin, sormesi ovat niin rasvaiset… hyi kuinka haiset sillille, Tiina!»

Pienessä, punaisessa kuoressa oleva kortti ei antanut pienintäkään selitystä lähettäjästä, siinä oli vain muutamia, hiukan vapisevalla naisenkädellä kirjoitettuja sanoja: »Valoisaa kotia toivottaa Teille Tuttava.»

Olipa kuitenkin kumma, ettei kortissa ollut mitään nimeä, arveli nuori rouva.

»Kummahan se on», ihmetteli Tiinakin, joka kurotti lyhyttä kaulaansa lukeakseen korttia. »Eikä poikakaan mitään sanonut, töllötti vain kun minä kyselin häneltä.»

»Kaiketi se selviää. Oi, mitä kaikkia somia lahjoja olemme saaneet!»

»Onpa sinulla tosiaankin syytä olla iloinen», virkkoi vanha palvelijatar.

»Tiina, muistatko nyt, että sinun on sanottava rouva?»

»Tsi hihihiii!»

»Niin, tietysti ihmisten tähden.»

»Minä otin sinut tänne, kun en tuota pikaa voinut saada toista palvelijatarta, mutta me olemme toisessa suhteessa kuin ennen.»

»Niin, tietysti ihmisten tähden.»

»Juuri niin.»

»Silloin kun tänne tulee joku.» Tiina tirkisteli pienillä, iloisilla silmillään ympäri huonetta ja läimäytti käsillään pyöreitä ronkkiaan. »Tuollaiset kynttiläkummut, brysselimatot ja muut!»

»Sinä herttainen, vanha Tiina, yhtä paljon minä silti sinusta pidän, — kun olemme kahden.»

»Kyllä minäkin pidän sinusta kuin ennen.»

»Hm… nuo kynttiläjalat ovat somat. Ja katsos tuota viininjäähdytintä, sehän on oikein suuremmoinen? Ja liemikauha ja nuo kaksitoista lusikkaa tuossa — ajatteles, ne ovat maksaneet yli puolitoistasataa kruunua!»

»Tässä maailmassa!»

»Niin, minä sanoin vanhemmilleni, että tahdoimme jotain hyvää; mehän tulemme elämään suurellisesti — puotiin tulee isot peililasi-ikkunat ja isonkadun hienoimmassa osassa sitten.»

»Tietysti; te tarvitsette kyllä hopeakaluja.»

»Ja sitten minä olen rouva. Minä olen todellinen rouva.»

Tiina katsoi häneen hieman epäillen, hän kun oli kuullut, ettei kanslianeuvos ollut todellinen, ja hän siitä syystä ajatteli, ettei hänen poikansakaan ollut niin ylhäinen kuin hän olisi voinut olla.

»Niin minä olen», vakuutti Amalie. »Mieheni on upseeri, ja kaikki upseerien vaimot ovat todellisia rouvia.»

Tämä tiedonanto vaikutti niin vakuuttavasti palvelijattareen, että hänen epäilyksensä kokonansa suli iloiseen liikutukseen.

»Hyvä Jumala, Malle!» hän huudahti vesissä silmin. »Mikä onni! Vähä me sitä ajattelimme siellä kotona mellastaessamme, että sinä…»

»Varmaan nuo ovat pronssiset… eivätköhän ole?»

»Muistatko kuinka hypit ja keikuit isäsi jalan kanssa?»

»Ukkonen jymisee! Oh, se on niin kaukana vielä!… Mutta kellohan on jo puoli kymmenen! Enkä minä ole pukeutunut vielä… kynteni tarvitsevat puhdistamista; miltä hampaani näyttävät?»

»Ne ovat kuin paljasta liitua; näkisitpäs minun − katsohan!»

»Uh, anna olla, Tiina!»

»Tsi hihihii! Minä olen suudellut sitä, jota tulen elämässäni suutelemaan.»

Amalie, joka uudestaan oli heittäytynyt keinutuoliin, nosti kätensä hienon naisen tapaisesti ja virkkoi raukeasti: »Kiitos! Tahdotko sitten tehdä sen, jota pyysin?»

»Ellen jo olisi unohtanut mitä se oli.»

»Minä pyysin sinun panemaan — kas, nyt sataa jo! — Minä pyysin sinun tuomaan tänne käherryskaapuni ja asettamaan tuolin tähän peilin eteen.»

»Kyllä, kyllä, kyllä.»

»Ja sitten kuumentamaan käherryspihdit.»

»Sen minä jo tein; ne ovat aivan tulipunaiset.»

»Ja hankkisit sitten minulle kylmää, keitettyä vettä ja hiukan mantelinleseitä käsilleni.»

»Mantelinleseitäkö? Niitä olen tottaansa unohtanut ostaa! Ota vähän hiekkaa. Sitä minä käytän, kun käteni ovat kovin rasvaiset ja minun tarvitsee niitä oikeen kuurata.»

»Oletko hullu? Puhua hiekasta minun käsilleni!»

»Niin, niin, saadaan nähdä…»

»Kas, oletko jo kotona!» huudahti rouva samassa ja nousi.

Kaunis, nuori mies, joka ojennetuin käsin tuli hänelle vastaan, oli hämmästyvinänsä ja laski kätensä alas: »Etkö vielä ole pukeutunut?»

»Juuri siitä minä tässä Tiinalle puhuin; hän ei ole vielä järjestänyt tuolla sisällä… mutta katsopas näitä somia kynttiläjalkoja, Jörgen!»

»Keneltä ne ovat?»

»Sano sinä minulle. Tässä on kortti.»

Jörgen otti sen, luki kirjoituksen, katsoi sitä hetkeä aikaa ja laski sen pöydälle: »En voi aavistaakaan, kenen tuo mukailtu käsiala olisi; naisen kädestä se kumminkin on… mutta eikö ollut kauniisti, että ampumaseura muisti meitä», keskeytti hän puheensa ja kohotti kallisarvoista lamppua. »Tämäkin valaisee kotia. Ja sitten tuo muhkea Dannebroglippu Niilo Erhardtilta ja hänen vaimoltansa! Tästä lähtien toiminkin oikein uutterasti ampumaseurassa, saatpas kuulla kuinka pyssyt pamahtelevat pitkin koko amtia!»

»Uh, sitä ampumista!… Mutta eikö tuo kukka ole kovin kaunis — haistapas!»

»Kaikki on niin kaunista ja somaa ja ihanata?» puhkesi hän puhumaan ja pyöräytti vaimoaan voimakkaalla käsivarrellaan.

Molemmat heittäysivät puhkuen sohvalle.

»Makasin äsken tuossa keinutuolissa ja minusta tuntui kuin… kuin olisin joutunut taivaaseen. Että päähäsi pälkähti noin tuostaan kosia minua!»

»Noin tuestaan? Ikäänkuin sitä kosisi vähitellen!» nauroi Jörgen.

»Mutta niinhän sitä tehdään.»

»Ehkä sinä teit niin?»

»Hyi, sinä ilkeä Jögge! Mistä sitä tietää, mitä silmät puhuvat. Ja minä rakastin sinua niin raivoisasti, niin sanomattomasti! Sano, että sinäkin rakastat minua!» pyyteli hän ja ripustausi Jörgenin kaulaan.

»Narri! Ai, korvani!» kiljasi Jörgen ja tarttui häntä käsivarteen.

»Sano, sano!» pyysi hän uudestaan ja veti Jörgeniä korvasta.

»Minä — rakastan sinua… menetkö nyt peseytymään?»

»Hyi, kuinka ilkeä olet!» torui Amalie itku kurkussa ja meni pois ikkunan luo.

»Vakavasti puhuen, mene pukeutumaan, pikku ystäväni, ja pane esille viiniä ja kaakkua; pian tulevat ensi maiset onnittelijat.»

»Viiniä ja kaakkua? Siitä kai Tiina pitää huolen?»

»Kunhan sanomme hänelle siitä. Pitäisi täällä pölyjäkin pyyhkiä.»

»Siitä pitäköön toki talon palvelijatar huolta.» Hän heittäysi taas keinutuoliin, joka kohta alkoi keinuttaa hänen pientä, pyöreää ruumistansa.

Nuori aviomies meni kyökkiin, jossa hän hetken aikaa neuvotteli Tiinan kanssa, joka kohta kävi pölyyn käsiksi.

Rouva nyökkäsi: »Sinä olet oikein kiltti, Tiina, kun noin pidät huolta kaikesta.»

»Mutta luutnanttihan pyysi minua; sillä ethän sinä viitsi, senhän minä ymmärrän, hihihii!»

»No, no!» virkkoi luutnantti Tiinalle.

Tiina mutisi jotain itseksensä.

»Tiina on niin hävytön, pu hu hu… uu! Minä en tahdo pitää sitä nenäkästä ihmistä; niinkun hän sinua puhuttelee!»

»Elähän nyt, Amalie kulta. Tiina ei tule olemaan meillä kauan; tänä aamuna pestasin meille palvelijattaren ensimäiseksi päiväksi.»

Tiinan kasvot sävähtivät tulipunaisiksi ja hän antoi pölyviuhkan tanssia huonekaluilla. »Mokoma!» mutisi hän pianon luona ja puhisi nurkkaan.

»Amalie kulta!» pyyteli Jörgen.

»Minä en voi kärsiä sitä.»

»Niin, Tiina hyvä, elkää puhutelko vaimoani tuolla tavoin.»

»Hyvä herra luutnantti, enhän minä mitään pahaa tarkota! En minä sitä vihassa tee enkä ilkeydessä, sen Malle itsekin hyvin tietää.»

»Nyt hänkin ulvoo!»

»Kun aina on pitänyt Mallesta niin paljon, kun minä ikäni olen tehnyt…»

»Niin, niin, hyvä on!»

»Tiina», kutsui Amalie, »tule tänne luokseni! Minä en ole enää vihoissani sinulle… kelpo, kulta Tiina, elä itke.»

Nuori mies kierteli partaansa ja suun ympärille tulivat ne vaaleat, omituiset rypyt.

»Sanos, mitä meillä on päivälliseksi?» hän kysyi palvelijattaren mentyä.

»Sitä en ole todellakan vielä ajatellut. Äiti tulee kello 1 aikana, niin hän kyllä jotain laittaa.»

Jörgenin kulmat kohosivat: »Tuleeko äitisi laittamaan päivällistä?»

»Niin; kutsuithan itse häntä ja isää.»

»Pyysinhän minä heitä päivälliselle, sillä eihän illalla tai oikeastaan yöllä ollut mitään tilaisuutta puhua asioista; mutta enhän juuri sitä tarkottanut, että hän itse laittaisi päivällisensä.»

»Sen hän mielellään tekee. Olen varma, että hän mielellään juoksee tänne joka päivä auttamaan minua, ja täti ja Miina ja Rikkekin vaikka, jos niikseen tulee… ajatteles, täti on luvannut opettaa minut oikein keittämään.»

Jörgen pyyhkäsi otsaansa nenäliinalla.

»Sinua hiottaa?»

»Täällä on niin kuuma.»

»Avataan ikkuna — oi, Jögge», hän pyysi ojentaen sormensa, »minä makaan tässä niin mukavasti.»

»Tee minulle se palvelus, että kutsut minua oikealla nimelläni; minä en kärsi sitä hyväilynimeä.»

»Etkö? Ja se on minusta niin kovin herttainen.»

Jörgen avasi ikkunan ja hengitti pari vetoa raitista ilmaa.

»Sinä olet niin kummallinen. Mikä sinua vaivaa?» kysyi Amalie.

»Mikäpä minua vaivaisi?» Hän kohotti päänsä ja hymyili, silmissä omituinen rajun ilon ilme. »Nythän olen saanut valoisan kodin, valoisat huonekalut, valoisat ikkunaverhot ja vaimon, joka rakastaa minua raivoisasti, sanomattomasti!»

»Kuinka herttainen olet, Jögge!» huudahti Amalie ja lensi ylös avoimin sylin.

»Amalie, mene nyt pukeutumaan», alkoi Jörgen taas.

»Nyt menen», lupasi Amalie, »nyt menen. Anna minun vain yhden ainoan kerran puraista tuota herttaista, herttaista korvaa — noin! Sitten saat nähdä kuinka hieno omasta, iloisesta pikku Mallestasi tulee!»

Amalien mentyä makuuhuoneeseen, meni Jörgen pöydän luo, otti sen pienen kortin ja katseli sitä hetken aikaa, teki sitten liikkeen kuin äkillisen ajatuksen valtaamana.

»Turhia!» sanoi hän itseksensä ja heitti kortin pöydälle.

Hän katseli ympärilleen. Uusi, käsittämätön elämä oli siis alkanut näissä huoneissa. Tämä uuden puun haju, nämä värikkäät matot, nämä komeat ikkunaverhot, tämä uusi, voimakas mieliala — kuinka outoa tämä kaikki oli hänestä!

Ja sitten vielä, että hän nyt oli sidottu Amaliehin, että hän nyt oli asuva hänen kanssaan näissä huoneissa vuodesta vuoteen, että Amalien elämä pienimmästä suurimpaan olisi yhdistetty hänen elämäänsä ja hän siitä vastuunalainen. No niin; olihan Amalie herttainen ja lapsellinen pikku vaimo.

»Nythän hän sai talonsakin kuntoon. Tuo sohva on minun, tuo soittokone…»

Nyt soitettiin ovikelloa.

Kohta sen jälkeen näkyi ovessa korkea harmaa hattu ja isot tummat silmälasit.

Jörgen nousi. Hänen suunsa ympärille ilmestyi omituinen, epävarma tervetulohymy; mutta seuraavalla hetkellä vaihtui hymy jo vastenmielisyyden ilmeeksi.

»Isä arvelee kai, että on parasta tulla aikanaan.»

»Rakas, rakas Jörgen», pyyteli käheä ääni.

Väkevä väkijuomain haju tuoksahti hänestä.

»En ole vielä saanut äyriäkään.»

»Luuletko, Jörgen, että tahdon heittää varjon uuteen kotiisi?»

Muuan ääni Jörgenissä sanoi, että hänen olisi kohdeltava isäänsä levollisesti, otettava osaa hänen taisteluunsa ja autettava häntä pääsemään alkamaan uutta elämää; mutta oli kuin joku paha voima olisi sitonut hänen kielensä, hänelle oli mahdotonta tarttua hänen käteensä ja sanoa: »Tervetuloa kotiini, isä!» — niinkuin hän ensi hetkellä oli aikonut tehdä.

»Kyllä sinun, Jörgen, tulee hyvä olla», lohdutteli vanhus. »Minä näin sen valokuvan sinä iltana sinun luonasi ja ajattelin…»

Jääkylmä väristys kulki pitkin pojan selkärankaa.

»… aavistin missä ajatuksesi olivat; mutta mitäpä siitäkään olisi tullut?»

»Ja sitten lähetti isä minut Olli Kongen luo?»

»Hm! En voi kieltää, että ajattelin jotain siihen suuntaan.»

Jörgenin kädet puristausivat ehdottomasti nyrkiksi.

»Et voi aavistaakaan, rakas Jörgen, kuinka kunniansa puolesta taistelee.»

»Jatka, isä.»

Vanhus katsoi häntä ihmetellen silmälasiensa yli.

»Isä on selvittämäisillään minulle jotain, jota en vielä ole tiennyt.»

»Tässä ei ole mitään selvittämistä, muuta kuin mitä jo sanoin. Minä en tiennyt mitään muuta keinoa.»

Viimeinenkin kunnioituksen kipinä isää kohtaan sammui tällä hetkellä pojassa. Hänestä tuntui, että tuo oli tunnottominta itsekkyyttä, mitä hän koskaan elämässään oli kokenut.

»Sinä et aavista kuinka taistelee kunniansa säilyttämiseksi», jatkoi vanhus.

»Kyllä minä sen ymmärrän; isän kunniahan oli kysymyksessä.»

»Hm!» Kanslianeuvos katsoi häneen uudestaan, hän oli suoristamaisillaan selkänsä ja huutamaisillaan hänelle mahtavasti »poika!» — mutta hän ei saanut silmiään säihkymään tarpeellisen vaikuttavasti ja kääntyi sentähden syrjään hilliten itsensä.

Makuuhuoneeseen ovi aukeni, ja Amalie näyttäytyi kaula saippuaisena ja sankka, tumma tukka hajallaan.

»Jögge, ajatteles… uh!» keskeytti hän puheensa ja vetäytyi nopeasti takaisin.

»Minä menen tuossa paikassa», lupaili kanslianeuvos, joka nyt taas oli pehmeä. »Sanoit kai varovasti hänelle kaikki?»

»En — — minä en ole hänelle mitään virkkanut», kuului tyrehtyneellä äänellä annettu vastaus. »Isä voi luottaa vaiteliaisuuteeni.»

»No niin… parasta kai se onkin.» Hän hetken aikaa vilkuillen oikeaan ja vasempaan, niisti nenänsä, rykäsi, kohenteli silmälasiansa ja ojensi vihdoin kätensä: »Kiitos, Jörgen!»

Sitten hän hiipi tiehensä.

Tiina toi juuri sisään sherryä ja kaakkua.

»Mikä kanslianeuvoksen oli?» kysyi hän ihmetellen. »Hän tirskutti ja sitten juoksivat kyyneleet pitkin poskia.»

Jörgen meni ikkunan luo ja tuijotti ilmaan.

Silloin ymmärsi Tiina, että jotain oli hullusti. Taivas, luutnanttihan oli ihan harmaa kasvoiltaan!

»Elkää virkkako mitään vaimolleni», virkkoi Jörgen kääntymättä.

»En, en, en!» lupasi Tiina liikutettuna ja ylpeänä siitä, että hänellä ja luutnantilla oli yhteisiä asioita, joista Mallen ei pitänyt saada mitään tietää…

Taaskin soi ovikello; mutta nuori mies ei kuullut sitä, hänen silmänsä tuijottivat sateiseen ilmaan, josta hän oli näkevinään pitkän sarjan väikkyviä näkyjä.

Kun hän kääntyi istuakseen vavahti koko hänen tuumiinsa ja veri syöksyi sydämeen.

Sillä hänen edessään seisoi nuori, hoikka neitonen tummanpunaisessa kesäpuvussa, kasvot hienon kalpeuden peittämät ja tummansinisissä silmissä omituinen leimahteleva loiste.

»Tahdoin — — onnitella teitä», virkkoi hän tyrehtyneellä äänellä ja hapuillen sateenvarjollaan, jonka hän hämmennyksissään oli tuonut mukanaan sisään.

»Mutta kuinka…»

»Anteeksi; sateenvarjoni on märkä.» Hän vei sen etehiseen.

»Tulitteko laivassa aamulla?»

»En, minä tulin junassa eilen illalla… eilen iltapäivällä. Olen matkalla Kööpenhaminaan noutamaan vanhaa rouva Larsenia, joka jonkun aikaa on maannut siellä sairashuoneessa.»

»Ja niin arvelitte että…?»

»Niin, minulla oli asiaa vanhemmilleni.»

»Ettekö te tienneet häistäni?»

»En; vasta kotona sain sen tietää.»

Amalie tuli sisään muodikkaasti puettuna ja vaatteissa hajuvesien lemu.
»Kas vaan…»

»Pistäysin tänne onnittelemaan!»

»Kiitos, Marie kulta! Mutta kuinka olet…»

»Minä olen matkalla Kööpenhaminaan», hän keskeytti koettaen näyttää raittiilta ja iloiselta.

»Vai niin! Mutta istuhan nyt!… Jörgen, sinä et virka mitään. Kaada toki viiniä laseihin!»

»Kiitos, minä en juo», esti neitonen Jörgeniä, kun tämä yritti tarttua karahviin. »Ikävätä kyllä, mutta minun täytyy rientää junalle.»

»Mutta minun morsiuspukuni pitää sinun nähdä. Istuhan nyt toki kumminkin! Minä käyn sen tuota pikaa.» Hän hävisi taas makuuhuoneeseen.

Neitonen istuutui nojatuolin reunalle pöydän luo vilkaisten toisella puolen pöytää olevaa albumia.

Silmäänpistävällä kiireellä meni nuori mies vaimonsa luo ja virkkoi hänelle jotain matalalla äänellä muutamia sanoja, jotka melkein kuuluivat nuhteelta. — »Turhaa kiirettä!» kuului vastaus. »Minun morsiuspukuni hänen pitää nähdä.»

Neiti Römer oli sillä välin saanut käsiinsä albumin, hänen hansikoitu kätensä selaili lehtiä ja katse kulki kuva kuvalta omituisella kiihkeydellä. Näytti kuin olisivat sormet olleet valmiit tarttumaan kiinni ja kiskaisemaan jotain irti, kun oikea paikka tuli. Mutta joku ajatus näytti yhtäkkiä vakaavan hänet, kulmat rypistyivät, hän pudisti päätänsä, ja kuullessaan luutnantin palaavan, löi hän albumin kiinni ja asetti sen paikallensa; sitten hän nousi, hypisteli hansikastaan ja kasvoihin tuli kylmä ilme.

Makuuhuoneesta kuului rouvan ja Tiinan ääni sekä vastahakoisen lukon kitinää.

»Pyydän tervehtimään häntä», sanoi neitonen tyynesti ja ojensi kätensä.

»Neiti Römer…!» kuiskasi Jörgen raukeasti.

Samassa loisti valkoista silkkiä makuuhuoneen ovella.

»Elähän toki vielä lähde! Todellakin sinun…»

»Sen pahempi, en voi odottaa pitempään.»

»Niin, niin! Mutta katsohan kumminkin ja koita! Neljä kruunua kyynärä vain.»

»Se on hyvin kaunista.» Neiti katsoi kelloansa.

»Kuinka ikävätä, että sinulla on niin kiire. Ethän kerkiä morsiuslahjojakaan nähdä. Katsohan vaan… jo aamulla tulivat nuo somat…»

»Minun täytyy lähteä. Hyvästi!»

»Odota kaksi sekuntia!» pyyteli rouva heittäen puvun tuolin selälle.

»Mene takatietä, se on paljon lyhempi.»

Viimeiset sanat kuuluivat makuuhuoneesta, jossa nuori rouva hyppäämällä koetti saada alas oven päällä riippuvaa hattua.

Jörgenin huulilla oli tuskastunut sana, mutta samassa palasi hänen voimansa puhkaen lämpimästä.

»Tuletko mukaan, Jögge! Mennään saattamaan neiti Römeriä puutarhan kautta. Kas, aurinkokin paistaa jo.»

He kulkivat pihan ja puutarhan läpi ja seisahtuivat käytävälle vievän portin luo.

Metsässä ja lahdella oli kesäinen loiste, niityllä puhalsi pari poikasta pajupilleillä, vene täynnään nuoria. Toisia ihmisiä läksi satamasta ja purjeet nostettiin.

Neitonen seisoi solakkana ja suorana katsellen lahdelle.

»Hyvästi!» sanoi hän äkkiä ja ojensi Jörgenille kätensä.

»Kiitos, kun pistäysitte meillä.»

»Pyydän.»

»Päivää, päivää!» tervehti soinnukas naisääni. »Ja onnea!… osaatko heilauttaa lakkia ja sanoa »päivää»?» neuvoi hän taluttamaansa pientä poikaa.

»Neiti Römer — rouva Ranch», esitti Jörgen.

»Rouva Halm, pyydän.»

»Todellakin — anteeksi.»

»Neiti Römer ja minä tunnemme muutoin hyvin toisemme.»

Rouva oli raitis ja iloinen kuin tavallisesti. Hänet oli vasta vihitty, hän oli iloinen, onnellinen, toivehikas ja tyytyväinen.

»Hyvästi!» Neiti Römer ojensi kätensä Amalielle, mutta katse viipyi tutkivana Jörgenissä.

Rouva Halmin kirkas katse kulki neitosen kasvoista Jörgeniin ja neitoseen takaisin taas yhä uudestaan. Ja neidin lähdettyä kiintyivät kirkkaat silmät läpitunkevan huikeasti nuoreen mieheen.

— Sen enempää puhumatta hän sitten läksi astumaan pienen poikansa kanssa kaasutehtaalle vievää tietä.

Jörgen seisoi yksin hetken aikaa.

Hänen vaimonsa, joka oli mennyt saattamaan Marie Römeriä vielä eteenpäin, ripustausi neitosen käsivarteen ja kertoi iloisesti eilispäivän juhlasta. Kanslianeuvos oli pahoinvoinnin tähden estetty tulemasta, Jörgenin äitikin oli sen pahempi myöskin sairas, se herttainen muori, vaan muutoin oli heillä ollut niin tavattoman hauskaa — ja kolme ruokalajia ja jäätelöä.

Hitaasti ja väsyneenä laahusti Jörgen kotiin takaisin.

Päästyään sisään asettui hän seisomaan pöydän ääreen, jossa morsiuslahjat olivat ja katseli kauan kynttiläjalkoja puisine kynttilöineen.

Valoisaa kotia — — —

Hän heittäytyi tuolille ja laski sen selustimelle käsivartensa ja päänsä.

Amalie tuli läähättäen. »Se oli todellakin odottamaton… mutta oletko sairas?»

»En ole», viskasi hän Amalielle ja nousi.

»Rakas, kulta Jörgen, mitä se on?»

»Ei mitään», toisti hän ja otti siemauksen viiniä. »Eiköhän sinulla olisi serviettiä leivoksille?»

»Todellakin, kuuluhan se asiaan… Se oli kerrassaan odottamaton vieras. Kuinka herttainen tyttö hänestä on tullut! Ja niin miellyttävä! Eikö niin, Jörgen?»

»Kyllä hän on sievä tyttö… onko sinulla serviettiä!»

»Entäs minä, Jörgen?» hän tarttui Jörgeniin ja silmät rukoilivat.
»Entäs minä, kulta, pikku Jögge?»

IX.

Rouva Konge tuli kello 12 ja toi mukanansa häränpaistin ja piparjuurta.
Hän sanoi, Olli-enonkin pian tulevan, oli jäänyt vain partaansa ajamaan.

Sekä Amalie että hänen miehensä kummastuivat nähdessään enon koreillen keltaisessa kaulaliinassa ja sikarista sauhuja vedellen ilmestyvän pitkän karavaanin etunenässä, siinä oli hänen sisarensa tyttärineen, sekä kolme nuorta miestä, joista yksi oli sisaren poikapuoli, sepänoppilas naapurikaupungissa, ja kaksi hänen ystäväänsä, jotka olivat seuranneet häntä kotiin.

Nuorikot seisoivat portailla katsellen kuinka saattue käärmeen tavoin kiemurteli portaita — Konge päänä sankan savupilven sisässä, keskellä loistaviin pukuihin puetut naiset kirjavana ruumiina ja viimeisenä pojat vikkelänä häntänä.

Kun rouva Konge samassa tuli portaille ja tulijoille vastaan laski suustansa kauhistuksen huudon, ja eno työnsi lakin niskaan ja vastasi: »Hyvä esivalta, tarpeellinen ilma, uk, uk, uk!» niin oli merkki annettu kiihkeään sananvaihtoon, joka siirtyi portailta käytävälle, käytävältä huoneisiin ja kiihtyi ylimmilleen liemimaljakon ääressä.

Kun Olli-eno päivällisen jälkeen pullisti sieraimiansa ja löi povitaskulleen — »Höm!» — vei vävy hänet toiseen huoneeseen, jossa sitten tapahtui hyvin juhlallinen toimitus.

»Kiitos, eno! Etkö nyt tahdo hiukan levähtää niinkauan kun kahvi joutuu?»

Olli-enon asetuttua sohvannurkkaan ja levitettyään sanomalehden kaljun päänsä päälle, joka oli kärpästen pidetty voimistelupaikka, katosi Jörgen. Hän meni suorinta tietä pankinjohtajan kotiin.

»Niin», valitti pankinjohtaja antaen valkoisten käsiensä tehdä liikkeen ilmassa, »ikävä juttu se, todellakin! Mutta minä toivon ettei se tule tunnetuksi, minä toivon.»

»Johtaja siis ei ole siitä kenellekään puhunut.»

»En — niin, tuota noin, minunhan täytyi neuvotella Laursenin ja Birichin kanssa, minun täytyi, en muuta voinut, minun täytyi, ja me päätimme olla vaiti ja koettaa saada rahat sijaan — koettaa — ja nythän on asia järjestetty.»

Jörgen hengitti syvään. Hän muisti kummallisen silmäyksen, jonka yksisilmäinen kauppias Laursen oli vilkaissut häneen, kun hän kerran puhutteli häntä kadulla. Oli kuin se iso, ruskea silmä olisi kaivellut hänestä kuin juustonkoetin.

Sieltä hän ohjasi askeleensa vanhempiensa asunnolle.

Isä näki hänet ikkunasta ja tuli ulos käytävään.

»Niin, nyt olen käynyt suorittamassa isän velan pankinjohtajalle.»

»Kiitos, Jörgen!»

»Mutta nyt minä pyydän, ettei isä virka mitään äidille koko asiasta — ymmärtääkö isä — ei sanaakaan!»

»Hm—m!» Vanhus seisoi päätään nyökäyttäen eikä uskaltanut mennä perässä, kun poika avasi oven ja meni sisään.

»Sinäkö se olet?» Äiti ojensi hänelle kätensä, mutta vetäsi sen luokseen takaisin. »Tuo rautainen käsi pelottaa minua niin… no, onneksi olkoon nyt! Isä sanoo, että teillä on niin sievä koti.»

»Onhan se oikeen komea.»

»Jumalan tahto oli siis, että tämä asia näin kävi. Suokoon Jumala, ettei koskaan mikään varjo elämäänne pimittäisi!»

Virkettyään pari sanaa äidin virkeydestä — tuon tavanmukaisen valheen — puristi Jörgen hänen kättänsä hyvästiksi.

»Sinä et näytä iloiselta, Jörgen.»

»En, sillä minä en oikein ymmärrä »Jumalan tahtoa».»

»Rakas Jörgen, olihan sinulla itselläsi niin kiire saada kuninkaan lupakirja.»

»Niin, kun sen nyt kerran piti niin olla.»

Äiti tuijotti häneen.

»Minä en tahtonut, että te kärsisitte puutetta.»

»Jörgen, tämähän on kauheata tämä.» Tuskan hiki juoksi hänen kasvoiltansa.

»Äiti, elä katso minuun noin! Onhan meillä niin kaunis koti, ja Amalie ja minä olemme kaiken päivää nauraneet ja ilvehtineet — ja olenhan minä myöskin lausunut nuo siivekkäät romaanisanat: »Minä rakastan sinua!»»

»Sitä sinä et ole tehnyt.»

»Kunniani kautta! Uskotko minua nyt?»

Sitten hän meni varjoinensa ja jätti äidin yksikseen omine suruinensa.

Tultuaan kadulle hän muutamassa kulmassa näki Isän harmaan hatun ja kuluneen takin.

»Päivää, päivää, herra asioitsija!» tervehti kanslianeuvos iloisella nyökäyksellä ja antoi hatun tehdä komean kaaren ilmassa. »Kaunis ilma ukkosen perästä!»

Nuori mies tunsi kuin pistoksen sydämessään. Hän katsoi isän jälkeen, joka kaula kenossa kulki kahden käsityöläisen ohitse jäykkänä ja kankeana kuin ainakin.

Mutta kukas tuolla tulikaan lyhdyn luona! Eiköhän se vaan ollut Tage?
Tottaansa se onkin juuri hän.

»Minä tulin juuri junassa ja kävin sinua tapaamassa», kertoi veli.

»Kuuluuko jotain erinomaista?»

Tage seisoi hetken aikaa ääneti mutta sanoi sitten »Minä kuulin tänään niin pahoja puheita isästä.» Jörgen ei vastannut, tarttui vain veljen käteen ja puristi sitä kauan ja lujasti — ruumis syrjään käännettynä.

»Oi sentään!» sai Tage sanotuksi.

Yhdessä he menivät satamaan ja istuutuivat penkille muutaman puun alle.

Jörgen oli melkein hyvillänsä, että Tage oli saanut sen tietää. Niin oli hänellä ainakin yksi, joka oli osallinen hänen kärsimisessänsä, yksi, jolle voi puhua. Ja koko tuo katkera, sydämeen suljettu tuska pääsi nyt valloilleen rehellisessä ja vilpittömässä kertomuksessa »lainasta» ja kaikista sen kanssa yhteydessä olevista asioista.

Veli ei paljon puhunut, hän kun näet ei koskaan ollut puhelias; mutta tavasta, jolla hän käänteli silmiään, näki Jörgen hänen saaneen sellaisen kolahduksen, jota ihminen ei koskaan elämässään jaksa voittaa.

»Tietääkö äiti siitä?» kysyi Tage syvästi henkäisten.

»Ei hän tiedä.»

Molemmat puhkesivat itkuun ja istuivat kauan käsikädessä. He olivat yhtä mieltä siinä, ettei äiti saisikaan mitään tietää. Eikä sisaret eikä pieni velikään.

Tage oli vaipunut puuta vasten ja makasi siinä hervaisevan tuskan valtaamana.

»Niin, Tage — me kannamme sen.»

Toinen ei vastannut.

»Minun täytyy mennä kotiin, onhan talo täynnä vieraita.» Hän nousi ja oikoi takkiansa. »Tage, tule kanssani kotiin!»

»Anna minun istua paikoillani.»

»Elä mene kotiin äidin luo; hän näkee sen sinusta kohta.»

»Anna minun vain istua.»

»Tule kotiini, Tage! Voithan syyttää pahoinvointia.»

Jörgen meni. Tuon tuostakin hän kääntyi katsomaan veljeä, joka istui paikoillaan samassa riippuvassa asemassa, vallan kuin juopunut mies, jonka aivoissa on vain yksi ainoa ajatus.

Sinä iltapäivänä katsoi eräs pää vähä väliä ulos kirjakauppiaan kodin ikkunasta. Mutta ei ollut mitään katsottavaa. Mihinkähän hän olikaan joutunut.

Kuu paistoi avoimesta ikkunasta vuoteille. Nuori aviomies katsoi vaimoonsa. Tämä makasi käsivarsi niskan alla ja leuka ylöspäin turvallisessa lapsenunessaan. Hän uhkui terveyttä. Jörgenin oli sääli häntä, ja kuitenkin — hän melkein vihasi häntä, että hän makasi siinä sillä paikalla.

Raskaan, vihlovan tuskan valtaamana hän kääntyi pois hänestä ja katsoi ulos ikkunasta.

Tänä päivänä oli muuan totuus selvinnyt hänelle: sinä olet rikkonut sydämesi pyhintä tunnetta vastaan, sitä puhdasta rakkautta vastaan, joka oli elpynyt sinussa, sinä olet ulkonaisista syistä, ilman rakkautta, vastoin Jumalan tahtoa heittäytynyt avioliittoon, jossa olet tekevä sekä itsesi että hänet, joka on sinuun sidottu, onnettomaksi.

Niin se oli, ei siitä mihinkään päässyt; hän ymmärsi nyt selvästi rikkoneensa avioliiton aatetta vastaan ja samalla myöskin Jumalan lain ja järjestyksen.

»Mitä olenkaan tehnyt!» Kylmä hiki pisarteli hänen otsallansa.

Isä? Ei, ei, hän oli tehnyt hullusti »pelastaessaan» isän, hänen olisi pitänyt — niinkuin sisin tunne hänelle kohta sanoi — antaa isänsä kärsiä yhteiskunnallisen rangaistuksensa, vaikkapa kaiken maailman häpeä olisikin perhettä kohdannut. Äiti, sisaret, hän itse — kaikki he olivat saaneet voimia kantamaan sitä onnettomuutta, ja isä olisi palannut sielu puhdistettuna, kun hän sitä vastoin nyt — niin kukapa sen nyt tiesi? Oli niin vähä, niin tuiki vähä toivoa. Tuo rajaton halpamaisuus! Ja sitten vielä tuo arkailematon tunnottomuus: »Kaunis ilma ukkosen perästä, herra asioitsija…»

Ja lopuksi — olikohan hän yksistään isän tähden ojentanut kätensä Amalielle? Eipä suinkaan. Hän oli ollut pahojen voimain vallassa. Rahaperkele oli lumonnut hänet: kauppasi tulee menestymään, ja saat viettää hauskaa elämää seuroissa ja matkoilla. Ja hänen omansa veressään oli vielä ollut kiihtymys, joka päivä päivältään yltyi, kun Amalie hänen käyntinsä perästä usein kävi puodissa ja puolittain viattomalla, puolittain mietityllä antautumisellansa — — oi, hän ei jaksanut sitä ajatella. Kaikki nämä seikat — isä, rahat ja se muu — olivat panneet, hänen ajatuksensa sekaisin, kunnes häntä pyörrytti ja hän unohti itsensä.

Ja nyt hän oli löytänyt itsensä jälleen — tänä päivänä, juuri nyt Marien nähdessään; samalla hetkellä, kun heidän katseensa kohtaisivat toisensa, huomasi hän onnettomuutensa koko laajuuden.

Ja nyt täytyisi hänen kulkea kosto kintereillään läpi elämänsä.

Tornin kello löi kolme.

»Jospa vain voisin, nukkua!» hän rukoili.

Vihdoin uupuivat aivot toiminnassaan, silmät hämärtyivät. Ehdottomasti hän risti kätensä ja katsoi taivaalle, niinkuin hän lapsuudesta saakka oli tottunut tekemään; mutta kädet vaipuivat alas ja silmät ummistuivat.

Hän eli niin väsynyt, niin hervaantunut, niin välinpitämätön kaikesta ja kaikille.

Eikä hän kuitenkaan voinut nukkua. Jostain puutarhasta tai muualta — tuolta kaukaa — kuului pitkiä, pehmeitä huiluntapaisia ääniä: »Sy—i hy-i!»

Hän nousi ja sulki ikkunan, heittäysi takaisin vuoteelleen ja veti peitteen ylleen. Oi, kunpa vain voisi nukkua, nukkua!

X.

Pienessä kodissa Satamakadun varrella makasi sairas kanslianeuvoksetar hienolla valkoisella vuoteellaan ja neuloi — hän oli aina työssä käsin. Ja sormien työskennellessä puikkojen kanssa kiersivät ajatukset kaikki nurkat talossa, kulkivat kaupungilla teurastajalla ja leipurilla, edes ja takaisin noita tuhansia teitä, jotka muodostavat yhdys-siteen kodin ja ulkomaailman välillä.

Sen apujoukon avustuksella, joka hänellä oli lapsissa, naapureissa, pesijättäressä, puunhakkaajassa, käsityöläisissä ja kauppiaissa, jotka joko suullisesti tai välillisesti saivat hänen käskynsä, hallitsi hänen johtava tahtonsa ja järjestävä kykynsä niin sanoakseni päivin ja öin kodin pientä valtakuntaa.

Niitä on naisia, joiden mielenpuhtaus ja kärsimiskyky näyttää kohottavan heitä ylemmäksi muita, ja kyky uhrautua muiden eteen ja lohduttaa, auttaa, huolimatta omista kärsimisistä ja taisteluista, on kuin heidän sielunsa voimia virkistäisi taivaallinen kaste, joka valmistaa heitä ja antaa katseelle ylevyyden loisteen.

Rouva Bang oli näitä naisia.

Mutta kaiken sielullisen kauneutensa ohella oli rouva Bang myöskin älykäs nainen, joka ymmärsi hyväkseen käyttää talon ystäviä, milloin hänen rakkaittensä menestys oli kysymyksessä: Tohtori Klaster ja rouva Hangin serkku, Möller-vanhus, ja useat muutkin tiesivät kyllä kertoa, kuinka hienotunteisesti hän ymmärsi käyttää ystävien apua miehensä taivuttamiseksi paremmalle teille. Tässäkin suhteessa oli työ hänellä apuna.

Säännöllisesti kolme kertaa päivässä — aamulla, päivällisen aikaan ja illalla — tuli kanslianeuvos hänen luokseen ja uhrasi hänelle joka kerta säännöllisesti viisi minuuttia. Nämä hetket käytti hänen vaimonsa yksinomaan hänen käännyttämiseksensä silmien rukoilevalla katseella ja Jumalan sanalla, ja hänen puheessaan väräjöi sielun hellittämätön toivo.

»Em—m! Kello näkyy jo tulevan paljon», huomautti kanslianeuvos tavallisesti aina, niiden viiden minuutin kuluttua.

Mutta käännettä, josta rouva Bang aina puhui, ei tapahtunut; päinvastoin, vanha herra ei ainoastaan ottanut takaisin koko entisen jäykän kanslianeuvosryhtinsä, vaan vanhat tapansakin viettää iltansa ystävien seurassa.

Kovin tuskallista, mutta samalla niin liikuttavaa oli Jörgenistä ajatella, että äiti yhä makasi rukoillen ja odottaen käännettä. Oi — »ken kokemusta kokoo, koko tuskaa.» Mitäpä hän voittaisi muuta kuin tuon katkeran kalkin: Jumala ei kuule minua. Ja kuitenkin — kenpä tiesi? Elihän äiti taivaallisten henkien yhteydessä ja kokosi kaiken voimansa elääkseen »todellisuuden ulkopuolella». Ehkäpä hänen rukouksensa saisivat ihmeitä aikaan.

Toisinaan tämä sairas vaimo kuitenkin menetti kärsivällisyytensä ja hänen mielensä joutui kuohuksiin miehensä tähden. Hän saattoi silloin kohoutua kyynäspään nojaan, rypistää mustat kulmansa, kiinnittää tummat silmänsä mieheen ja aivan valkeana kasvoiltaan sanoa: »Bang, missä on omatuntosi?»

Kun hän eräänä iltana Bangin palatessa klubista taas teki tämän kysymyksen ja vavisten tuijotti häneen, vilkasi Bang häneen närkästyneen katseen: »Eh, pieni nuhdesaarnako?»

»Ei, Bang, sinä tiedät, etten minä pidä nuhdesaarnoja; mutta sinun tulee tietää, että sinä olet huono puoliso ja isä.»

Siinä hän makasi miettien kuinka saisi talousrahat riittämään; syntymäpäivänänsä hänellä ei ollut rahaa suklaatiin lapsille, eikä hän tahtonut valituksilla sitä päivää mieheltänsä synkistää; Martan täytyi käyttää nukkavieruksi kulunutta puseroa, jossa hän ei voinut kadulla näyttäytyä, puutetta oli kodin joka nurkassa. Ja mies saattoi joka ikinen ilta käydä juoma- ja peliseuroissa… ei hän itsensä takia siitä puhunut, hän jaksoi kyllä kestää; mutta että lasten piti nähdä puutetta, tuntea mielikarvautta ja seisoa tässä vuoteen ääressä kyynelsilmin…

Halveksiva olkapään kohautus: »Sinä olet hermostunut, Elise.»

»Niin, hermostunut olenkin, en tahdo kieltää sitä, mieleni on kuohuksissa, olen loukkaantunut sydämeni syvimmässä ajatellessani, kuinka sinä palkitset… kuinka voit, kuinka voit näin käyttäytyä?»

»Palkitsen?» Hänen epäselvät ajatuksensa alkoivat kiitää edes ja takaisin. »Kyllä meistä toinen on palkinnut… meistä toinen, joka nuoruudestaan asti on saanut harjoitella osottamaan suvaitsevaisuutta toiselle.»

Hänen kasvonsa kävivät entistään valkeammiksi; hän ymmärsi kohta miehensä tähtäävän polttavaa kohtaa hänen elämässänsä, sitä, joka oli peitetty maailman silmiltä, mutta ikuisesti kirveli hänen omissa ajatuksissansa.

»Bang!» puhkesi hän sanomaan. »Sinä kohtelet minua pahoin. Minä olen liian heikko puolustautuakseni.» Hän hengitti syvään ja jatkoi sitten hengästyneenä: »Muutoin tahdon sanoa sinulle, etten ensinkään ajatellut itseäni, en minä mitään palkkiota tahdo, en mitään; mutta lapsesi… että palkitset Jörgeniä niinkuin teet, se on tunnotonta.»

»Mitä minä olen rikkonut Jörgeniä vastaan?»

Hän ei päässyt ääneen kohta; hän pyyhki vapisevalla kädellä otsaansa ja sulki silmänsä kuin kootakseen ajatuksensa.

»Sinä tiedät hyvin», sai hän vihdoin sanotuksi matalalla äänellä kuin itsensähillitsemisen pakosta, »sinä tiedät hyvin, että Jörgen on mennyt naimisiin Amalien kanssa voidakseen olla meille tukena.»

»Ja entäs sitten? Eikö pojan velvollisuus ole olla vanhempiensa tukena, kun olosuhteet…»

»Jörgen on onneton», sai hän vielä sanotuksi.

»Ooh — avioliitossa oppii pian alistumaan ja taidon tulla toimeen elämässä.»

Hänen voimansa loppuivat, kädenliikkeellä hän ilmaisi, ettei hän enää jaksanut puhua.

»Sinä olet hermostunut», alkoi mies taas. »Nuku hyvin ja lepää väsymyksestäsi aamuun. Hyvää yötä!»

Tällaisen yöllisen taistelun perästä hän voi maata unetonna, kunnes päivä valkeni, hapuillen nenäliinallaan ja kärsien päänkivistystä. Mutta vihdoin viimeinen taistelun loppupäätös oli kuitenkin aina huokaus hänen omasta kärsimättömyydestänsä, ja sitten laskeusivat kädet ristiin palavaksi aamurukoukseksi.

* * * * *

Lapsiinkin nähden oli kanslianeuvos hiukan arka ja epävarma, heidän silmänsä ikäänkuin vaivasivat häntä.

Kerran, muutamana sunnuntaina, kun Anna oli kotona ja Jörgen ja
Amaliekin olivat siellä käymässä, sattui että molemmat sisarukset,
Amalie ja Emil, katselivat muuatta kuvalehteä, joka oli arkituvan
pöydällä.

»Kuinka hirveätä noiden muurien sisällä lienee!» huudahti Anna.

»Isä, sinä kerroit kerran jotain tuollaisesta laitoksesta», puuttui puheeseen Martta.

»Mikä kuva se on?» hän veti lehden luokseen ja tirkisti kuvaa likinäköisillä silmillään. »Niin», virkkoi hän ja työnsi lehden luotaan.

»Siellä kai on rautaristikot kaikissa ikkunoissa?» kysyi Amalie.

»On siellä.» Hän nousi ja pani kiinni takkina napit.

»Ja tuo kirkko sitten!» jatkoi Martta. »Katsokaa — kaikki nuo kasvot, jotka kurkistavat kopeistaan? Minusta näyttää, että muutamilla niistä on puolinaamiot.»

»Saattaa olla… mutta minun täytyy nyt lähteä, minä lupasin näet valtuusmies Jensenille, että auttaisin häntä muutamassa työssä.»

Tyttäret katsoivat häneen. Tuo kiire, joka niin äkkiä toisinaan valtasi hänet — isä oli väliin niin kummallinen.

Ja aina kun isä oli näin kummallinen, katsoivat tytöt Jörgeniin, kuin odottaen, että hän sanoisi jotain; mutta hän meni ikkunan luo ja katsoi ulos. Pikku veli istui suu auki ihmeissään katsoen toisesta toiseen.

Tätä sattui usein. Sisaret ja pikkuvelikin ymmärsivät, että perheeseen oli tullut jotain raskasta, jotain, josta ei saanut puhua. Oli kuin kaikki elämänilo olisi karkotettu heidän piiristänsä, synkkä, onnettomuutta aavistava kysymys oli kaikkein katseessa.

»Mitä se on?» kysyi äiti kammarista. »Tehän olette niin äänettömiä.»

Jörgen meni sisään hänen luokseen.

»Kuinka teidän laitanne on lapset», jatkoi äiti; »minusta te kaikki olette niin kummallisia.»

»Isän kun piti mennä Jensenille», kuului raukea vastaus. »Niin hän tulee myöhään kotiin.»

Hän oli ääneti hetken aikaa. »Laula meille hiukan, Jörgen! Joku laulu, virsi — mitä tahdot.»

»Ei minua haluta, äiti.»

»Mutta jos oikein kauniisti pyydän —? Oma virteni, sinä tiedät.»

Jörgen puristi hänen kättään.

»Nythän on sunnuntai, enkä minä koskaan pääse kirkkooni», virkkoi äiti.

Jörgen meni pianon luo, näppäili muutamia sointuja ja lauloi sitten:

»Lausu sielullen taas, Jesus, että olet rauhanain
Kesken elon taistelojen, rajuilmain raivoisain?
Lausu taas kun surun aallot kuohuin käyvät rajusti.
Että se, mi olet ollut, vielä olet ijäti.

Lausu, että olet sinä totuus, tie ja elämä,
Että ken vain sinuun uskoo, hän on ijät elävä.
Ynnä että äänes hänet vihdoin herättävä on
Ja hän luonas olla saapi — mikä riemu verraton!»

Kun Anna ja Martta kuulivat, että äitikin lauloi mukana, yhtyivät hekin virteen.

»Lausu, että aivan kaikki tiedät pääni hivukset,
Kaikki puutteheni huomaat, kaikki hädät havaitset,
Että olet kärsinyt ja kiusattu, ja oikeaan
Aikaan auttaa voit siis niitä, joita vielä kiusataan.

Lausu kaikki, minkä lausuit ennen täällä ollessas?
Että autat mielin, olet uskollinen, voimakas;
Lausu se, kun kirkas päivä paistaa hellin hymyten,
Vaan myös, milloin pilviin peittyy se tai menee maillehen!

Lausu, milloin vierii vuodet, päivät, hetket, että on
Tykönäsi, taivaan Herra, aika aina muutteeton!
Aina myös kun uuden päivän aamurusko koittaapi,
Lausu, että joka aamu uusi on sun armosi!

Lausu taas, oi, yhä lausu tämä tärkein asia,
Että anteeks annat synnit, puhdistat mun vioista,
Että vuorta vahvempana kallis rauhanliittos on!
Lausu oi, yhä lausu nyt ja kun käyn kuolohon!»

Emil, jota liikutti kuulla sairaan äitinsä laulavan, oli mennyt vuoteen luo. Siinä hän nyt istui kyyneleet silmissä pidellen äitiä kädestä. Laulun loputtua tulivat toisetkin kamariin.

»Kiitos!» nyökkäsi äiti. »Sain siis kumminkin olla kirkossa.»

Lasten oli häntä niin sanomattoman sääli; hyvin he huomasivat, että tauti hänen elämäänsä hivutti. Mutta hän oli kaunis kärsimyksessään, silmät voivat loistaa niin omituisesti mustien kulmien alla, he tunsivat kaikki niistä säteilevän suuren, puhtaan äidinrakkauden, siunauksen; se vaikutti kuin lämmin syleily, joka yhdisti heidät ja antoi voimia kestämään paljon.

XI.

Mitäpä tässä muuta taisi, kun lyödä rystäät pöytään ja käydä käsiksi elämään sellaisena kuin se oli, oli Jörgen sanonut itselleen häiden jälkeen.

Hän oli etsinyt lievitystä rasittavassa työssä, oli huvitellut lauluseurassa, voimistellut metsästysseurassa, ylvästellyt siinä tietoisuudessa, että hän nyt oli »veroa maksava kaupungin porvari», oli heittäytynyt kummallisiin riitoihin ja kirjoittanut Folkebladetissa kaasusta ja katuojista.

Mutta vastamäkeen käynti oli niin vaikeata.

Ei siksi, että Amalie oli taipumaton, kaukana siitä: mutta hän oli niin tavattoman vähäpätöinen, niin lapsekkaan hyvä. Tuskin kuukauttakaan hän oli elänyt hänen kanssaan, kun hän jo tunsi joka sopen hänen aivoissaan: Jos ihmisen ajatusvoima riippui sähhön vaikutuksesta — niinkuin hän jossain oli lukenut — niin, kyllä hänen aivojensa »hemisfeereissä» oli aivan vähän valoainetta. Päivä päivältä samat puheet hänen ystävättäriensä hatuista, samat sanat samoista asioista. Ja sitten hän oli niin unteloinen, puolet päiviä hänen pyöreä, pieni ruumiinsa venyi amerikalaisessa soututuolissa, jonka istuimeen jo tämän lyhyen ajan kuluessa oli tullut pyöreä syvennys, kuin olisi siinä maannut iso, raskas kuula.

»Hiisi vieköön, heristele itsesi kerrankin virkeäksi, Amalie!» pääsi yhtenä päivänä Jörgenin suusta.

Sen perästä Amalie muutamina päivinä oli hyvin toimelias, hääri kyökissä rouva Lundin tai äitinsä kanssa, mutta vaipui sitten taas tavanmukaiseen laiskuuteensa.

Sen pienen, rakennuksen toisessa päässä olevaa huoneen, josta hän kirkkaina aamuina etäällä metsän takaa näki merta, ja jossa kuu illoin myötätuntoisesti hän hyväili, hän oli laittanut itsellensä somaksi työhuoneeksi, jossa kumminkin käsi hyvin vähän voi työskennellä mutta ajatus sitä enemmän. Usein aamuisin hän seisoi siellä ikkunan ääressä katsellen »Sigyn» höyrylaivaa, joka kulki Jyllantiin. Silloin väikkyi hänen silmissään mitä kummallisimpia näkyjä, näkyjä, jotka kauan pysyivät aamun rusohohteisessa ilmassa.

Mutta saattoipa silloin sattua, että Amalie tuli hienossa aamupuvussaan ja kiersi käsivartensa hänen kaulaansa ja hiipi lähelle häntä.

Hänen kodissaan oli päivin hyvin hiljaista. Ainoastaan kun karavaani Fiskergadesta saapui, tuli pöly liikkeelle huoneissa. Rouva Konge liikkui huoneissa kuin kevyt ilmanhenki, hän puhdisti pois pölyn, järjesti uutimia ja asetti paikoilleen, sillä välin, kun molemmat pitkät Lundit syödä natustelivat ruokahuoneessa, kyökissä ja arkituvassa ja silloin tällöin asettuivat ikkunan luo ja nyökkäsivät ylhäisesti kadulle. Herra Konge venytteleikse sohvassa ja koetti ärsyttää Mallen kekseliäisyyttä iloisuuden elvyttämiseksi, sillä ukon mielestä oli hänen luutnantistansa tullut sellainen hidas ja ikävä kotikoiran vötys.

Niin, arveli tähän soimaukseen kerran Jörgen, minkäpä sille nyt taisi, ettei ollut Olli-enon elämäniloa, niinkuin monella muulla.

Olli todisti sen hyväksi sen elämänilon — se oli niin hemmetin hyvä, uk, uk, uk! Juuri naulalleen vaikka teilaa minut, uk, uk, uk!

Olli sylkäsi mielellään tuollaisen mielenpurkauksen perästä, meni sylkiastian luo ja läiskäytti siihen suun täydeltä ruskeaa nestettä, joka pyryytti hiekan ylös ilmaan — ikäänkuin säikähdyksestä nesteen paljoudesta — jonka jälkeen hän kääntyi, pyyhkäsi suutaan, katsoi toisesta toiseen ja laski kurkustaan uusia kulahtelevia: »Uk, uk, uk!»

Apeksi tultuaan muuttui Ollin käytös jokseenkin rehenteleväksi, ja hän käyttäysi käskevästi kirjakauppiaan kodissa. Olihan hän rouvan isä, joka tyttärelle myötäjäisiksi antoi 35,000 kruunua, ja toimitti heille komean kodin, olihan hänellä siis oikeus olla hiukan pönäkkänä Mallen tuvissa. Mitäpä hän, luutnantti, osaltaan olikaan tuonut »yhtiöön»? Tyhjän huoneuston ja puodin, josta hän maksoi paljon enemmän ulostekoja, kun kukaan ihminen aavistikaan.

Milloin Olli-enon puheesta kuului tällaisia ajatuksia ilmaisevia ääniä, tuntui nuoresta, lämminverisestä miehestä kuin kihinää hiusjuurten ympärillä.

Sunnuntaisin meni Jörgen usein maalle, jonnekin metsästysyhdistyksen piiriin, jonka valittu päällysmies hän oli. Siellä, mailla ja metsissä, jossa pyssyt pamahtelivat ja sai juosta itsensä uuvuksiin, saattoi hän tulla mitä iloisimmalle tuulelle ja innolla ja halulla ottaa osaa metsästykseen.

Tai käveli hän ulos ystävänsä, Niilo Erhardtin luo maalla (Amalie ei koskaan tahtonut tulla mukaan — »ne talonpojat!») hänen raittiin pikku vaimonsa ja muiden nuorten kanssa keskustelemaan ajan henkisistä riennoista: naturalismista kirjallisuudessa, Björnsonin ja Ibsenin viimeisten kirjain sisällyksestä y.m. Hän ei koskaan lähtenyt Niilo Erhardtin kodista tuntematta, että hän vei jotain hyvää mukanaan tästä somasta, onnellisesta talonpoikaiskodista.

Mutta kun hän sitten tuli kotiin, usein sydämensä syvyydessä toivoen voivansa istuutua Amalien luo puhumaan hänen kanssaan päivän tapahtumista, niin saattoi sattua, että hän löysi Kongelaiset ja joukon heidän ystäviänsä mukavasti ajoittuneina hänen pitkän ruokapöytänsä ympärille, mässäten kaakkoja, viiniä ja punssia ja puhuen yhteen ääneen… »Ohoi? Tuollahan tulee vävypoikakin! Tulepas tervehtimään vieraitamme! Nämä ovat tuttaviani, kauppias ja laivuri ja heidän vaimonsa… Malle, tuo lasi miehellesi, että saadaan kieltä kastaa ja laula sitten asia säestyksellä kääresyltylle!»

* * * * *

Oi, tätä kotia!

Nyt hän melkein vuoden umpeen oli kestänyt tätä elämää Amalien kanssa, ja tämän ajan kuluessa hän oli tehnyt sen huomion, että karavaani — tai ainakin osa siitä — ainakin seitsemän kertaa viikossa oli käynyt katsomassa Amalien keinuja ja kuunnellut hänen lapsekasta lörpötystänsä, hänen täytyi kuunnella Olli Kongen pistosanoja ja nuhteita, oli nähnyt hänen rasvaisten saappaittansa jälkiä huonekalujensa päällyksillä, ja uuninreunalla, mällinjätteitä ja sikarinpätkiä ja isoja, ruskeita täpliä sylkiastioiden kirkkaalla messingillä — oi tätä elämää! Niin lohduttomana, kerrassaan epätoivoisena oli tulevaisuus hänen edessänsä.

Möller mietti. Tämä hiljainen herra, joka lihottavien silmiensä ja herkkätuntoisten rumpukalvojensa avulla pääsi kaikkien ihmisten salaisuuksien perille, oli jo aikoja sitten päässyt selville kaikista Jörgenin salaisuuksista ja asteli nyt pienessä, yksinäisessä kodissaan — muuan pieni puutarhurin talo Storgaden portin ulkopuolella — ja repi sankkaa, harmaata tukkaansa.

»Rakas rouva Bang», puhkesi hän sitten kerran puhumaan istuessaan kanslianeuvoksettaren vuoteen ääressä, »asiat eivät ole hyvin poikanne kodissa.»

»Kai se on Marie Römer?»

»Niin on.»

Kanslianeuvoksetar huokasi. »Ettekö te voisi vähän rohkaista, te ja
Niilo Erhardt? Jos koettaisitte liittoutua yhteen te kaksi?»

»Mahdollisesti.»

»Lähettäkää Niilo Erhardt tänne minua luokseni; tahdotteko?»

Rouva Bang ymmärsi, että hänen oli hankittava uusi apujoukko. Tässä oli hyvää tarkottava viekkaus otettava palvelukseen, miehen ja naisen viekkaus.

Rouva Kongekin kutsuttiin.

»Meidän lapsemme eivät ole onnellisia.»

Kyynel vierähti kauppiaan rouvan poskelle.

»Minä koetan tehdä voitavani taivuttaakseni poikani mielen Amaliehen — tahdotteko tehdä saman tyttärenne suhteen?»

Rouva Konge ei tiennyt mitä tehdä.

»Teidän on koetettava saada hänet hoitamaan kotiaan ja talouttaan.»

»Hänhän on lapsi.»

»Niin, mutta hän ei saa siksi jäädä. Elkää te hoitako taloa hänelle, se on synti kerrassaan. Itse hänen tulee se tehdä, hänen tulee tuntea velvollisuuksiensa vakavuutta.»

»Suokoon Jumala, että hän voisi!»

»Auttakaa te häntä alulle. Te, joka kodistanne pappilassa kyllä tiedätte kuinka taloa on hallittava. Auttakaa häntä tolalle ja auttakaa eteenpäin.»

Rouva Konge lupasi tehdä kaikki, mikä hänen voimissaan oli.

»Oi niin!» huokaili hän katua alas kulkiessaan. Olihan hän lakkaamatta sanonut siellä kotona, että Amalieta oli totuttaminen käyttämään käsiänsä ja hyviä taipumuksiansa!

Möller ryhtyi kohta tehtäväänsä.

»Sinä et ole oikein terve, Bang: sinun pitäisi matkustaa jonnekin.»

Matkustaa? Niin, kuinka hartaasti hän halusi päästä tästä, vaikka vähäksikin aikaa, päästä aurinkoon ja vapauteen ja vetäistä pari siemausta raitista ilmaa muilla seuduilla.

»Kyllä minä kaupan hoidan», tarjoutui vanhus. »Mutta elä matkusta
Vejleen. Elä tee sitä, Bang, jos tahdot minun neuvoani seurata.»

Jörgen kiersi viiksiään ja katsoi häntä syrjästä. »Ota vaimosi mukaan ja mene Himmelbjærgetille pariksi viikkoa», esitti vanhus. »Eihän se tosin ole seitsemäs taivas, johon tulet; mutta ehkäpä kumminkin virkistyt kun pääset puhtaaseen ilmaan.»

Nuori mies seisoi äänetönnä miettien vanhuksen sanoja.

* * * * *

Sitten muutamana tyynenä toukokuun aamuna hän sääli vaatteita matkalaukkuun ja läksi laivalla — sillä, jota hänen katseensa kymmenet kerrat oli seurannut merelle.

Amalie ei ollut mukana, eikä hän ollut sanallakaan häntä mukaansa mairitellut. Hän oli tuntenut, että jos mieli hänen palata, voimistuneena miehenä, niin oli hänen meneminen yksin.

Ja voimistuneena miehenä hän tahtoi palata.

Kummallinen tunne, joka voi ihmisen vallata, kun seisoo laivan kannella katsellen, kuinka kotoiset paikat silmistä hälvenevät. Eikö tosiaankin hänen rintaansa ahdistanut siinä kiikarilla tähystellessään kattoa, jonka alla Amalie nyt istui yksin, niin yksin — —

Mutta eihän voinut muutoin ollakaan. Ehkäpä ilo olisi sitä suurempi hänen palatessaan. Kaksi käsivartta: »Tässä olen taas — mies, joka on ollut hieman lähempänä taivasta kuin arkiaikoina, ja joka nyt tahtoo koettaa luoda uuden onnen kotiimme!»

XII.

»Toukokuu puhkeavine lehtineen ja välkkyvine kastepisaroineen…»

Puh, kuinka lämmin nyt oli — melkein kuin juhannuksen aikana? Kumminkin niin raitista niin ihanaa! Hän saattoi kerta kerraltaan aukoa suutaan ja sieraimiaan ja syvin siemauksin täyttää rinnan happoisella metsäilmalla.

Useita päiviä hän ratkeili Vejle-seudun metsissä. Etsien rauhaa ja lepoa oleili hän mieluimmin yksinäisissä laaksoissa, joissa hän voi loikoilla viheriässä ruohossa ja katsella metsävuohia ja pikkulintusia.

Mutta ilmassa ei ollut rauhaa, oli kuin tuulen hengessä olisi ollut jotain liikkeeseen kiihottavaa, mieltä paisutti epämääräinen odotus, aavistus, joka hänessä synnytti tuhansia levottomia tunteita.

Mitä olivat nuo väikkyvät vilahdukset hänen mielessään, vilahdukset jostain, joka oli ja ei ollut, muistoja kuin toisesta olemassaolosta, pilkahdus onnesta, joka odotti päivien ja öiden peitteen takana?

Aikaisemmilta ajoilta hän tunsi tämän rauhattoman levottomuuden, tämän tuskallisen ilon, joka ojentausi jotain tulevata kohti.

Saattoi tapahtua, kun hän oli heittäytynyt jollekin varjoiselle paikalle, että käsi tapaili povitaskua ja katse vakoillen kulki puunrunkojen ja pensaiden välitse. Omantunnon hieman aristellessa, joka kumminkin vain enensi hänen salaisen puuhansa viehätystä, otti hän esiin piirustuskirjansa ja kääri auki pienen silkkipaperin. Ja sitten hänelle koitti juhlahetki, muuan niitä rikkaita, jolloin puhtaiden unelmien ilo hänet täytti. Täällä hän häiritsemättä voi upottaa olentonsa hänen olentoonsa, voi nähdä hänen silmiensä loistetta, kuulla hänen ääntänsä, joka meni hänen lävitsensä kuin väräjävät ooboen sävelet.

Ja ymmärtävä luontoäiti kaareili hiljaisuuttaan hänen ylitsensä, linnut tulivat esiin oksilla, panivat päänsä kallelleen ja tirkistivät iloisina alas, puut löyhyttelivät vilpoisuutta lehvillänsä ja aurinko hymyili välähdellen vasta lehvittyneiden oksien välitse hiljaiselle kuvanpalveijalle.

Muutamana iltapäivänä hän päämäärättä maleksi pyökkimetsässä. Mitä hän tahtoi? Miksi hän kuleksi täällä rinta paisuneena ja kiusasi itseään ajatuksilla, joita hän ei saanut ajatella?

Hänen tarkoituksensa ei laisinkaan ollut tulla Vejleen; mutta sattui siten, että hän matkalla kävi tervehtimässä lapsuudenystäväänsä, Kaarle Brunia, joka nyt oli maisemamaalari ja asui Aarhusissa, ja kun tämän ystävän juuri piti tehdä matka Koldingiin, niin Jörgenin halutti lähteä mukaan. Ja nähtyään Kaldingin, tuntui hänestä, että hänen myöskin piti saada nähdä kauniin Vejleseudun. Hän ei katunut, että hän matkalla oli avannut sydämensä ystävälleen ja kertonut hänelle suhteestaan Marie Römeriin, sillä Kaarle Brun oli uskollinen luonne, joka osasi säilyttää salaisuuden.

Hän kääntyi muutamalle kapealle polulle ja astui länttä kohti. Haaleanvehreiden lehvien yli kimalteli aurinkoinen taivas, tuossa surisi siipiä, täällä nuokkui kukkanen, ja joka puolelta soi viserrystä ja liverrystä viheriöistä latvoista. »Elvy elämään uudestaan, ole nuori ja iloinen!» soivat metsästä tuhannet äänet.

Pyökkipuusta oli oksa katkennut ja pudonnut kahden pensaan väliin polun poikki kyynärän korkeudelle maasta.

Suu meni hymyyn viiksien takana. »Sinä et pääse tästä yli.» — »Enköhän?» — Hän peräytyi pari askelta, rypisti kulmansa ja pani juoksuksi — yks kaks hän oli yli. Hän kääntyi, vilkasi oksaan ylpeän katseen ja astui eteenpäin.

Oi, noita iloisia lintuja, tuota raitista, happoista ilmaa… kas tuolla, kas tuolla! Hän kumartui ja tähysteli muutaman oksan alta valkoista päivänvarjoa alhaalla laaksossa. Juuri samassa hän huomasi mielessään omituisesti kiihottavaa aaltoilemista. Hän kumartui ja vääntelihe, harmistui estäville oksille, tirkisti ja tirkisti mutta poissa se vaan oli.

Ehdottomasti hän astui pari ravakkaa askelta sanajalkojen ja vadelmapensaiden sekaan, mutta seisattui äkkiä ja pää teki sekavan liikkeen. Olihan hulluutta sitä mahdollisuutta ajatellakaan…

Samassa hänen silmissään vilahti tummanpunainen hame, ja kuohahti uudestaan. Vastustamattoman vaikutuksen pakosta hän ohjasi askeleensa jyrkkää rinnettä alas ja saapui kohta mäkeä kiertävälle polulle.

Missä hän oli?

Hän kiirehti kulkuaan ja tuli muutamassa käänteessä avonaisella paikalle, jossa auringon häikäisevä valo paistoi solakkaan, suoraan naisen selkään. Sydän paukutteli hänen rinnassaan, silmät tuijottivat — — nyt hän jo oli aivan lähellä naista, mutta ei nähnyt hänen kasvojaan päivän varjolta. Nyt näki jo — hän oli vaaleaverinen — ja sitten tuo varma, kaunis käynti, joka vaikutti kuin tahdintarkka soitto.

Säikähtyneenä käänsi nainen kasvonsa häneen ja astui syrjään.

Mutta silloin hänen kiihoituksensa äkkiä hälveni, oli kuin häntä olisi kasvoihin lyöty kylmällä, märällä vaatteella.

»Pyydän anteeksi, neiti», hän sanoi nostaen lakkiaan; »minä luulin teitä — — muutamaksi tuttavakseni.»

Hän esitti itsensä ja sai tietää, että nainen oli rouva Hahn; muutamien minuuttien kuluttua he jo vilkkaasti keskustelivat metsästä ja seudusta.

Aukosta metsässä näkyi etäältä nummelta kirkko. Tunsiko rouva sen? — Kyllä hän sen hyvin tunsi; se oli muuan hänen lankonsa kirkkoja. Juuri sinä samana päivänä hän oli pistäynyt Ödumin pappilassa, mutta sekä hänen lankonsa, tämän äiti ja eräs nuori neiti, joka oli heidän kodissaan, olivat menneet Silkeborgille Himmelbjaergetille, jossa heillä oli aikomus viipyä viikon loppuun.

»Sehän oli ikävätä!» Jörgen oli hetkisen ääneti. »Onko lankonne jo vanhempi mies?»

»Ei ole, hän on nuorempia pappeja — leskimies ja hänellä on pieni tyttö… katsokaapas tuota metsävuohta tuolla!»

He katsoivat hetkisen eläintä, joka seisoi pää kohotettuna ja ikäänkuin nuuski ilmaa.

»Onko se nuori neiti ehkä tyttären opettajatar?» kysyi hän vihdoin ja sytytti sikarinsa.

»Ei, tyttö on vasta neljä, viisi vuotias… katsokaa, kuinka se keikailee!»

»Onko hän sukua papille?» kysyi Jörgen edelleen ja katsoi sikaria koettaen saada sen syttymään.

»He ovat serkukset.»

»Ooh — vai serkukset!»

»Niin… kas, nyt se kääntyy ja kiitää tiehensä!» Hän seurasi silmillään eläintä pyökkimetsään.

Keskustelu seisattui. »Hm?» Ikäänkuin kuitenkin jotain sanoakseen kysyi
Jörgen oliko tyttönen hyvin kiintynyt siihen nuoreen neitiin.

»On hän, riippuu hänessä kuin äidissään. Neiti Römer onkin oikein herttainen ja hyvä tyttö, sivistynyt tyttö, koko pappila on hänen tultuaan muuttunut valoisommaksi, vaikka hän on luonteeltaan vähän hiljainen. En tiedä kuinka se on», puheli rouva, »niitä on nuoria tyttöjä, jotka tanssisalissa näyttävät niin pieniltä ja vähäpätöisiltä, mutta täyttävät niin paljon kodissa.»

Niin, siinä oli Jörgen hänen kanssaan aivan yhtä mieltä.

Rouva katsoi kelloaan ja teki hämmästyneen liikkeen: »Minun täytyy lähteä!»

Jörgen heittäysi nurmirinteelle. Mutta hän ei voinut maata, ei istua, eikä kävellä.

Vielä samana iltapäivänä hän kulki Silkeborgiin vievää tietä ja illalla hän odotteli laiturilla, kun »Hjejlen» tulla tuprusi tuoden matkustajat Himmelbjaergetiltä.

Pettyneenä ja väsyneenä hän meni hotelliin ja valvoessaan yöllä vuoteellaan päätti hän seuraavana päivänä matkustaa tiehensä, hän ei tiennyt mihin, mutta pois vain täältä.

Mutta kun aamuaurinko punasi ikkunoiden sälekaihtimet, kiihtyi tuska rinnassa uudestaan ja ärsytti tunteet ja ajatukset uudestaan hermostuneeseen jännitykseen. Ilma oli niin ihanata, metsä oli sinertävän hämärän peitossa, vedenkalvo kimmelsi. — Tuhat tulimmaista, lähtisikö näin!

Hän meni alas rantaan ja astui veneeseen.

Keulassa hän seisoi ja hengitti levottomasti; koti muistui taas äkkiä mieleen ja puristi tuskallisesti sydäntä. Mutta nämä tunteet hukkuivat kohta toisiin. Sydän jännityksessä, mieli epämääräisen odotuksen valtaamana ja vähintäkään huomaamatta ympäröivää luontoa hän seisoi katsellen siihen suuntaan, josta Himmelbjaerget tulisi näkyviin.

Tuossa se olikin? Kuin voimakkaasti esiintyvä motiivi kaukaa soivassa voitonhymnissä kohosi huippu muistomerkkineen laakson yli, loistaen puhtaimmassa aamuvalossa. Sydän alkoi kovasti sykkiä, ja rinta paisui rohkeudesta.

Laiva tuli laituriin ja matkustajat menivät maihin. Hän silmäili oikeaan ja vasempaan, tähysteli jokaista naista, tuijotti tietä pitkin…

* * * * *

Ja Himmelbjaergetillä tapahtui sitten se, jonka hän hyvin tiesi olevan hullusti; se, että hän näki hänet jälleen.

Hän istui H.C. Andersenin penkillä katsellen laaksoon. Samassa kun Jörgen rinteellä huomasi valkoisen niskan, posken ja leuan hienot piirteet, kiitivät sieluun kaikki tuntemisen voimakkaat tunteet ja seisauttivat hänet siihen paikkaan.

Hän käänsi päätänsä. Hän ei kiljahtanut hämmästyksestä, hiljainen huudahdus vain pääsi hänen huuliltansa. Mutta Jörgen näki kasvojen kalpeudesta ja katseessa äkkiä kuvastuvasta kauhistuksesta, että hän joutui kovan tuskan valtoihin.

»Täälläkö te oleilette?» virkkoi Jörgen, koettaen saada äänensä niin hämmästyneeksi kuin suinkin jaksoi.

Niin, hän oli tullut sinä iltana, pastori Larsenin ja hänen äitinsä kera.

Nyt vasta huomasi Jörgen pienen vaaleapukuisen tytön, joka jonkun matkan päässä heistä etsi kukkia ja kanervia.

Jörgen kyllästyi itseensä. Kuinka hän saattoikaan seisoa tässä teeskennellen tätä typerää hämmästystä? Miksei hän rehellisesti tunnustanut: »Marie, minä tiesin teidän täällä olevan, ja sentähden tulin tänne, ja tässä minä nyt olen — sairas, onneton mies, joka sisällisesti palaa poroksi.»

»Sallitteko?» kysyi Jörgen istuutuen hänen viereensä.

Hämmennystäkö? Ei ollut hämmennyksen jälkeäkään kumpaisessakaan. Kumpikin istui solakkana ja raittiina, kumpikin puhui välinpitämättömällä äänellä, joka tarkoitti sanoa: »Minua ei hämmästytä tämä kohtaus.» Mutta kumminkin kumpikin hyvin huomasi hämmennyksen toisessaan vaikka se viekkaasti koetti piillä välinpitämättömyyden ja hilpeyden takana, ja se kiihottamistaan kiihotti heidän kuumeista mielentilaansa.

Keveät, vaaleat usvapilvet hunnuttivat nuoren pyökkimetsän leveässä rotkossa oikealla ja sankkana teräsharmaana, pitkin, liitelevin liepein se peitti koivut vasemmalla, mutta lampien pinta oli kuulakka ja sieluton kuin peili, jota keveä hengitys himmentää.

Äkkiä valui punertava valovirta läpi usvan, yli myllyjen ja tiilikattojen Ryn asemalla — koko maisema alkoi elää ja riemuitsi: »Aamu, aamu!»

»Ne ovat niin omituisia, nuo väkevät valovirrat, jotka niin äkkiä valahtavat esiin ja antavat kaikelle elämää!» puhui Jörgen.

»Juuri sitä samaa minäkin tässä ajattelin.»

»Tuntuu kuin se herättäisi jotain meissä, jotain, joka vastustamattomasti puhkeaa eloon.»

»Mutta samassa saattaa sen himmentää uusi pilvi… katsokaahan vain tuolla alhaalla!»

Keveä varjo kuin tuulen ajamaa savua lipui kanervikon yli ja siitä eteenpäin veden kalvolle.

»Päivänpaiste ja varjot, ne seuraavat toisiaan», sanoi Jörgen huoahtaen.

»Lienee hyvä, että niin on.»

»Olemme vain tottuneet niin sanomaan. Olemme niin mielellään hurskaita.
Mutta tarkotammeko aina mitä sanomme?»

Oli kuin näitä sanoja seuraava äänettömyys olisi kiihottanut häntä jatkamaan.

»Luontonne kaipaa kuitenkin aurinkoa, yhä aurinkoa», alkoi Jörgen taas. »Sellaisiksi on Jumala meidät luonut. Varjossa meistä ei tule laisinkaan mitään.»

»Löytyy kuitenkin toinenkin valo, kuin se, jota te ajattelette.»

»Te tarkoitatte valoa sydämessä. Niin, ehkäpä meistä voi tulla hyviä kristityltä varjossa ja ehkäpä voimme saavuttaa sen »korkeamman rauhan» josta äitini puhuu; mutta täysiverisiä ihmisiä, jotka elävät elämän raittiisti ja voimakkaasti, sellaisia meistä ei tule — ei ilman tavattoman tarmokasta tahtoaa.»

Jörgen oli suoristautunut ja teki voimakkaita liikkeitä nyrkillään. Hän tunsi hyvin sisimmässään, että hän kuumeisessa mielentilassaan tässä hieman ilveili herättääkseen hänen osanottoansa. Ymmärtäköön hän vain, että syvä tuska häntä sisällisesti kalvoi, sillä hän tiesi, että jos mikään, niin aavistus salaisesta haavasta nuoren miehen rinnassa kykenee herättämään myötätuntoisuutta naisen sydämessä. Mutta toisaalta hän taas ei tahtonut vähentää hänen kunnioitustansa raukkamaisella valituksella, päinvastoin — hänen piti ihailla häntä sen miehekkään tunteen takia, että hän koetti salata tuskansa ja peitellä kaikki. — »Oh, kuinka jaksanenkaan!» ajatteli Jörgen ja nojasi penkin selkäimeen.

No kynttiläjalat tulivat usein hänen mieleensä ja vihdoin hän sai niistä kiittäneeksi.

»Oo», virkahti neiti Römer.

Hän levitti päivänvarjonsa, mutta laski sen uudestaan kokoon, kun ei ollut ensinkään päivänpaistetta sillä paikalla.

Oli kuin veri olisi pyrkinyt syöksemään ulos kasvoista. Tuhansia kertoja häntä oli harmittanut että hän oli tullut lähettäneeksi ne kynttiläjalat — ja lähettäneeksi ne sillä tavoin, nuo houkkamaiset rivit mukana »toivottaa teille tuttava». Eihän olisi tarvinnut lähettää mitään morsiuslahjaa, kaikessa tapauksessa olisi se ollut tehtävä avonaisesti mistään välittämättä: »Elkää halveksiko tätä pientä lahjaa», esimerkiksi. Mutta hän olikin ollut niin hämmennyksissä, ei ollut tiennyt kuinka käyttäytyä, ja sitten tulivat juuri nuo sanat kirjoitetuiksi, joiden johdosta hän voi tehdä kaikellaisia johtopäätöksiä. Kuinka häntä harmitti ja hävetti.

»Kiitän myöskin toivomuksestanne valosta kotiin», jatkoi Jörgen, jonka suun ympärille oli ilmestynyt muutamia jäykkiä piirteitä.

Tällä kertaa hän ei vastannut mitään, vaan tyytyi pieneen päänliikkeeseen, jonka voi tulkita näin: »No niin, — kirjoitinhan jotain siihen suuntaan.»

Hänen hengityksensä kävi yhä lyhyemmäksi. Tuo onneton kirjelippu, nuo kömpelöt sanat, jotka — sen hän huomasi — juuri oli selitettykin siten, kun hän jälestäpäin pelkäsi, selitetty viittaukseksi hänen puoleltaan, että heidän välillään oli ollut salaista ymmärtämistä.

»Mutta jos oikein olisitte tuntenut olosuhteet, niin ette olisikaan kirjoittanut niitä sanoja valosta kodissa», jatkoi Jörgen.

»Minä en tiedä mistään olosuhteista.»

»Ette te tiedä, mutta niitä on kumminkin.»

Niinkun ainakin, milloin hän tuli ajatelleeksi isäänsä, vihlasi häntä tuskallinen tunne.

»Minä en odottanut saavani valoa kotiini, sitä ei tullut, eikä sitä konsaan tulekaan.»

Nämä sanat herättivät hänessä sääliä, mutta sääli ei kuitenkaan ollut hänen sielunsa sisin tunne. Arvelut ja kysymykset myllersivät hänen mielessään ja ikäänkuin ryntäsivät yhteen ainoaan soppeen, joka oli täynnään vahingoniloa.

Hän odotti lähempää selitystä, jonkun salaisuuden paljastamista; mutta mitään sen enempää ei kuulunut.

Syntyi pitkä äänettömyys.

Hän istui puolittain Jörgeniin kääntyneenä ja vilkasi häneen tuon tuostakin salaisen katseen; hän näki hänen sielunsa kärsimisen ja äkkiä valtasi hänet syvin sääli.

Jörgen muisti pari värssyriviä jostain kirjasta:

»Ich liebe sie, und sie liebt mich.
Doch keiner sagt: Ich liebe dich.»

[Minä rakastan häntä ja hän rakastaa minua.
Mutta kumpikaan ei sano; Minä rakastan sinua.]

Aina ristiriidassa itsensä kanssa. Aina taistelussa sen vartijan kanssa, joka äidin rukousten ja puheiden vaikutuksesta lapsuudesta asti oli hänessä muodostunut, omantunnon valpasta vartijaa vastaan, joka aina oli saapuvilla, milloin hän oli antautumaisillaan luonnonhalunsa aaltoihin.

Mutta jos hän nyt kerran rohkaisisi itsensä ja seuraisi sisimmän kaipuunsa ääntä? Kuuma hellyyden tunne alkoi liekehtiä hänessä kuin hehkuva hiilos hiipuvan tuhkan alla, johon äkkiä puhaltaa voimakas ilmanveto; ajatus, hurja päähänpisto pälkähti mieleen…

Samassa pisti esiin pää oksien välistä vasemmalla. Jörgen näki mustan huopahatun ja silmälasit, jotka hämmästyneinä tuijottivat heihin.

Mies ponnisteli rinnettä ylös, laskematta Jörgeniä silmistänsä, nähtävästi epätietoisena tunsiko hän hänet tai ei.

Neiti Römer nousi seisomaan: »Pastori Larsen — kirjakauppias, luutnantti Bang.»

»Ah, vai olette te herra Bang… hauskaa tehdä herra luutnantin tuttavuutta», vakuutti nuori pappismies, mutta kasvot olivat happamet kuin katkeran ryypyn nieltyä.

Hän kääntyi neitiin:

»Eiköhän pikku Kajalia jo ole kylmä?»

»Kenties.»

»Minä luulen niin, minä pelkään; sen tähden jos sinä, Marie kulta…»

Heidän puhuessaan tutki kirjakauppias pappia. »Vaaleanpunainen kokoparta», hän sanoi itsekseen kuin kirjoittaisi hän sen muistiin sisällisesti. »Se tahtoo sanoa; leuka ja ylähuuli on jotenkin paljas… huonokasvuista… vain muutamia yksityisiä, pitkiä, punertavia parranhaivenia. Musta leveälierinen lakki, pitkä punertava tukka… ahvenselkä…»

Jörgen ei voinut ymmärtää, missä se henkevyys hänessä istui, mutta kai se istui jossain sisäpuolella hakkautuneen kauluksen alla.

Pappi vetäsi liivinsä suoraksi, pyyhkäsi tukan korvien taakse, harjasi kämmenillä hihojaan ja rykästeli.

»Hööm! Niin tehän olette monet… höm… vuodet eläneet saman katon alla neiti Römerin kanssa.»

»Niin, me olemme vanhoja tuttavia.»

»Hö —öm! Täällä on kaunista, eikö totta?» Nuori pappi teki suuren liikkeen käsivarrellaan Ryille ja lammille päin, samalla kun katse tutki neiti Römeriä ja huolestuneena vilahti lapseen.

Ja sitten hän alkoi kertoa — suuriäänisesti ja voimakkaasti — mahtavista selänteistä, istutuksista y.m.

Neiti tarttui pikkutyttöä käteen ja läksi hänen kanssaan. Jörgen katsoi hänen jälkeensä eikä kuullut sanaakaan papin puheesta.

Sivukäytävälle kääntyessään vilkasi neitonen häneen läpitunkevan, kummallisen katseen — — ja hävisi sitten puiden väliin.

»Tämä luonto on suuremmoinen», virkahti pappi. »Mutta aamuisin täällä saattaa olla kylmä… olemmehan niin korkealla», jatkoi hän hymyillen. »Kadunpa etten ottanut saaliani mukaan.» Hän ryki ja pyysi anteeksi — kevätilma — —

Tuntikauden istui Jörgen vielä penkillä katsellen laaksoon, näkemättä muuta kuin kaksi kummallista silmää.

Kun hän myöhemmin kysyi neiti Römeriä hotellissa, sai hän tietää pastori Larsenin matkustaneen koko perheensä kanssa.

XIII.

Tämä salattu, sanaton lemmensuhde, tämä puhdas sielunsuhde, jota lihallinen ajatus ei milloinkaan ollut koskettanut, se oli vuorokauden suuri intohimoinen ilo.

Kului joku aika hiljaisissa mietteissä työaikojen välillä. Hänet valtasi tavaton halu ruumiilliseen työhön. Hän kantoi raskaita taakkoja ylös luhdille kuormasta kadulla voimanponnistuksella, joka ajoi veren hänen päähänsä, nosti raskaita laatikoita puotiin, ja tällainen urheilu raitisti häntä ruumiillisesti ja henkisesti.

Koko kesäkuun ajan hän retkeili luonnossa ja tuli toisinaan kotiin vasta puolenyön aikoina. Luonto oli tullut hänen uskotukseksensa, se puolusti häntä, se ikävöi kuin hänkin ja unelmoi aavistettua täydellisyyttä. Oli kuin houkuttelisi se ja kutsuisi kaikkia ymmärtäväisiä ihmissydämiä yhtymään kanssaan siihen suureen vapautusikävään.

Etenkin vaikuttivat hänen mieleensä luonnon yölliset äänet — nuo kuin jostain piilosta kuuluvat salaiset huokaukset, kuiskailevat äänet, etäinen loiske, hiljaiset; tuskanhuudahdukset metsän salaperäisistä synnytyksistä, tuo äänten ääretön paljous, joka hiveli aavistuskykyä ja pani sydämien sykkimään vavahtelevassa levottomuudessa.

Eihän hän kumminkaan tahtonut sitä maailman järjestystä, jota luonto "huokaa ja ikävöi", ei sitä uutta paratiisiaikaa ja sen ruumiitonta elämää, ei, hän tahtoi vaan saada sen maailman, jossa hänen mielensä huokaili, toisia muodostetuksi, niin että hän voi siinä keveästi hengittää ja laulaa elämän ylistystä metsänlintujen kanssa.

Mutta mielialoilla ei maailmaa saanut uudestaan muodostetuksi.

Hänen sielunsa sisimmästä, jostain sen hämärästä sopesta hiipi toisinaan esiin puolivaloon pieni varovainen ajatus, joka kohotti päätänsä ja katseli ympärilleen värähtelevässä jännityksessä, mutta äkkiä vetäysi pois, kuin säikähtäen rohkeaa matkaansa.

Ei, eihän sitä ollut ajattelemistakaan, ei ensinkään — — sillä tapaa kuin hän olikin mennyt naimisiin. Käyttää häntä arvoesineenä ja sitten — kuin lurjus — heittää hänet luotaan, kun hän oli menettänyt arvonsa — olihan se kerrassaan mahdotonta. Sitäpaitsi — Amaliehan rakasti häntä, ja hänhän oli Jumalan pyhän alttarin edessä luvannut hänelle uskollisuutta, niin kauan, kun Jumala kaikkivaltias antoi heidän yhdessä elää — olihan se kerrassaan mahdotonta.

Mutta kuinka hän kestäisi tätä tällaista elämää, olemassaoloa, joka hänessä kuivatti pienimmänkin pisaran elämänhalua?

Sitten tuli rouva Hahn ja teki hänet entistään onnettomammaksi.

Oli sunnuntain aamupäivä. Amalie, joka vielä oli aamupuvussaan, sävähti tulipunaiseksi nähdessään sen hienon rouvan.

"Olkaa hyvä ja käykää istumaan… täällä ikävä kyllä, ei ole oikein siistiä, minulla kun on ollut niin tavattoman kiire. Palvelijakin on poissa… Annattehan anteeksi, että hetkeksi poistun; mieheni on huoneessaan, hän tulee kai heti. Hän juoksi makuuhuoneeseen, hän tulee kai heti." Hän juoksi makuuhuoneeseen, jossa kiiruimmittain heitti ylleen toisen puvun.

Rouva tarkasteli huonetta sillä aikaa: Thorvaldsenin Kristuskuva,
Rafaelin Madonna del Grandusa… Hän silmäili kirjakaappiin: Ingemann,
Hauch, Martensenin etiikka… Ikkunalaudalla soututuolin luona
avonainen romaani.

Kun herraa ja rouvaa ei alkanut näkyä, meni ujostelematon vieras muitta mutkitta ylös herra Bangin huoneeseen, johon hän saapui juuri parhaiksi nähdäkseen hänen pistävän piirustuskirjansa povitaskuun.

"Anteeksi… hyvää päivää!" hän tervehti.

Jörgen punastui ehdottomasti ja nousi.

"Minä lähdenkin heti; mutta jutellaanhan nyt hiukan yhdessä… tässähän vaimonne jo tuleekin."

Nyt seuraavaan jutteluun arkituvassa toimitti Amalie enimmät sanat.

"Olipa oikein ystävällisesti tehty, rouva Hahn, että pistäydyitte meitä katsomaan… kuinka hattunne on soma! Varmaan se on Pariisista. Eikös se olekin kauhean sievä, Jögge?"

Rouva Hahnin katse seurasi kaiken aikaa nuorta miestä, jokaista hänen kasvojensa ilmettä, jokainen piirre, suun ympärillä tuli kuin valokuvatuksi hänen tietoisuuteensa.

Amalie pyysi vieraalta anteeksi, että hänen oli meneminen katsomaan liemipataa.

"Menkää te vain!" kiirehti rouva Hahn.

Tuskin sai Amalie oven suljetuksi laahustavien kantapäittensä jälkeen, kun rouva Hahn kääntyi talon nuoreen isäntään ja katsoen häntä suoraan silmiin sanoi; "Te ette ole onnellinen vaimonne kanssa."

"Onnellinenko? Olisi mielestäni parasta, rouva Hahn, ettette laisinkaan puuttuisi…"

"Mutta minä teen sen nyt kumminkin. Tehän pidätte Marie Römeristä, ja hän pitää teistä."

"Rouva Hahn…"

"Niin, rouva Hahn… oi te miesten mies!" huudahti hän äkkiä ja silmien alaripset kostuivat. "Miksi te nyt käyskelette täällä ja kidutatte itseänne katselemalla tuota kuvaa tuossa pianon yläpuolella? Elkää te nyt vain ruvetko sellaiseksi hiljaiseksi kristityksi kuin rovasti on."

Jörgen kalpeni ja rypisti kulmiansa.

"Niin, ei se hyödytä." Hän viskasi kyyneleet pois päänheitolla. "Teidän täytyy päästä tästä kiduttavasta elämästä, tunnenhan minä sen hyvin entisajoista."

"Te saatatte minut kovin hämmästymään."

"Niin, ihmiset saattaa kovin hämmästymään, kun sanoo heille, mitä he itsellensä sanovat aamusta iltaan. Olkaa nyt rehellinen, Bang! Te olette menneet naimisiin huumeesta tai rahain tähden tai jostain muusta syystä ja perästäpäin on teille selvinnyt: Sinä kaikkivaltias Herra ja Jumala, mitä olen minä tehnyt!"

Jörgen istuutui nojatuoliin, laski käsivartensa sen käsinojalle ja piteli kädellä otsaansa.

"Olen sen jo kauaa tiennyt", jatkoi rouva. "Näin suoraan sieluunne sillä kertaa siellä käytävällä."

"Mutta kun se nyt näin on tapahtunut?"

"Niin tekee sen uudestaan — tietysti!"

"Sen voitte te tehdä, mutta minä en voi."

"Kunko raamatunlause on teitä estämässä? Eikö niin?"

"Te tiedätte, rouva Hahn — olenhan sanonut sen teille jo ennen — meillä on niin erilainen elämänkatsantokanta."

"Ja tunnemme kuitenkin juuri samaa — meissä on sama syvä, jäytävä onnenkaipuu… niin niin, sydämessänne te myönnätte minun olevan oikeassa, vaikka kuinkakin vääntelisitte."

"Meillä on sama kaipuu niin; mutta kun kysymyksessä on onneen tarttuminen, niin olemme niin erilaiset, niin perin erilaiset."

"Totelkaa hyvää neuvoa: seuratkaa omaa rehellistä, syvää haluanne ja toimikaa — niin teillä on onni."

"Tuossa tulee vaimoni."

Lydia rouva käänsi päätänsä: "No, eikö se tuli tahdokaan palaa, rouva
Bang."

Nuori emäntä katsoi häneen hämmästyen: "Kuinka sen tiesitte?"

"Minä tiedän kuinka sen tulen laita on kaikkien ihmisten kodeissa… kuulkaahan, rouva Hahn, varmaan te ette sitä oikeata saanut — hänet tuossa."

"Kyllä se oli ihan oikein! Eikö niin?" kysyi Amalie ja katsoi säteilevän iloisena mieheensä, joka oli noussut seisalleen.

"Niinpä niin; jospa tietäisitte kuinka se nuori urkuri huokailee."

Amalie hymyili ylpeästi ja kainostellen. "Kyllä minä tiedän, että herra
Collin oli rakastunut minuun, kun soittelin hänen luonaan."

"Hy—yi! Että raahditte hyljätä hänet! Hyvästi!"

Rouvan mentyä, heittäysi Amalie miehensä kaulaan:

"Ethän vain luule, Jögge, että siinä on mitään perää…"

"En laisinkaan! Katsohan nyt vain, että saat ruoan valmiiksi."

"Tiedänhän minä, että kaupungilla paljon puhuttiin hänestä ja minusta. Rikka ja Miina ne nyökkäilivät salaperäisesti, ja kaikki ihmiset kiusasivat minua."

"Jota sinä et voinut kärsiä."

"En, sillä minä pidin paljon enemmän sinusta. Ja sitten sinä olit upseeri, ja sitten sinulla on niin kovin sievät korvat pureskeltavaksi — uh!"

Ei Jörgenin tarvitseisi laisinkaan olla tuskassa hänen suhteensa, lohdutteli hän ja hiipi keinutuoliin. Uh, kuinka kauheata lienee miehelle, kun vaimo rakastaa toista.

XIV.

Niilo Erhardt, joka aina toi mukanaan maaseudun raittiutta ja voimaa, tuli eräänä päivänä käsi ojennettuna ja kulmat ylös vedettyinä.

"Tänään minun täytyy jutella, kanssanne tärkeistä asioista. (Möller vilkuili syrjään ja nyökkäsi salaperäisesti.) Teidät on valittu amtin ampumaseuran esimieheksi!"

Luutnantin silmät suurenivat.

Viimeisessä yleisessä kokouksessa oli hellittämätön nuori talonpoika innolla ja kaunopuheisuudella saanut ajetuksi läpi sen, että syrjäytettiin kolme vanhaa ampumaseuran pylvästä ja niiden sijalle valittiin kolme nuorta, toimeliasta miestä. Suuri oli voitonriemu. Mutta kun alakynteen joutuneiden kasvot venyivät pitkiksi kuin aukivedetty kiikari, heltyivät omattunnot, ja ikäänkuin valaakseen hiukan palsamia avonaisiin haavoihin oli uudessa vaalissa aito tanskalaisella hienoteisuudella valittu parooni esimieheksi, josta jalomielisyydestä rakastattava parooni kiitti liikutettuna. Mutta paroonin aika oli nyt ohi.

"Se on aivan totta", vakuutti Niilo Erhardt lyöden kämmentä tiskiin.
"Parooni on myönyt Gyllingholman ja luopunut esimiehisyydestään."

"Minä tiedän sen… se on, minä tiedän että hän muuttaa Kööpenhaminaan."

"Ja varaesimiehenä olen minä nyt toimittanut vaalikokouksen torstaiksi; ja silloin luutnantti Jörgen Hvide Bang tulee amtyleyhdistyksen esimieheksi!"

"Luuletteko todellakin, että toiset jäsenet…"

"Me talonpojat olemme yksimieliset, siinä on kylliksi. Nyt me luotamme teihin, Bang."

"Minusta olisi parempi valita teidät, joka…"

"En minä tahdo olla esimiehenä, minä en ole 'edustuskelpoinen', minua kainostuttaa esiintyä puhujana suurissa juhlissa: sitäpaitsi — minun täytyy raataa yöt päivät pysyäkseni pystyssä… minulla ei ole aikaa; mutta minä autan teitä, voitte luottaa siihen!"

"Niin saatte nähdä, Niilo Erhardt, että minä sekä tahdon että voin saada jotain aikaan."

"Minä uskon sen — lyökäämme kättä!"

Taaskin yhtyivät nämä kaksi kättä rehelliseen lyöntiin. Nuoruus, voima, tahdontarmo loisti kumpaisenkin silmistä.

Ampuma-asia, joka siihen asti nuorelle luutnantille oli ollut vain hauskaa urheilua, muuttui tästä lähtien isänmaalliseksi ja kansanasiaksi, josta oli edesvastuuta. Ennen aavistamattomia tunteita liikkui hänen rinnassaan, Hvide-veri joutui kuohuksiin: isänmaa kutsui, aateluus velvoittaa — no niin, tässä oli hänen kätensä ja hänen sydämensä — — jospa hänellä olisi onni tehdä jotain vaikka kuinkakin vähän kansansa eteen!

Tuskinpa hän itsekään oli selvillä siitä, missä määrin tätä isänmaallista harrastusta lietsoi kaipaus täyttää rintaa uudella innolla, joka voi jännittää mielen, ja missä määrin sitä yllytti, nuoren sydämen kunnianhimo — inhimillisen intohimon muodot ovat niin monivaiheiset.

Varmaa on, että hänessä uhkui kuin uusi voimarunoilu syrjäytettiin joksikin aikaa, mielen lämpöä käytettiin kehoittaviin kirjoituksiin sanomalehdissä, että yleisesti yhdyttäisiin ampumaseuraan, "tähän kansamme henkiseen ja ruumiilliseen kehitykseen nähden hyvin tärkeään asiaan". Ja hänelle tuli kiire matkustaa maaseudulle, jossa perustettiin poika-yhdistyksiä, harjoiteltiin ampumaan ja innostutettiin nuorisoa, miehiä ja naisia ryhtymään voimistelu-urheiluun.

Möller hykersi käsiänsä.

Mutta nuoren isänmaan ystävän mielessä temmelsi salaa ajatuksia, joista harvat mitään aavistivat. Pulpetin ääressä puodin takaisessa huoneessa, jossa hän vietti suuren osan päivää, hän lakkaamatta kuuli keinutuolin ääntä ylhäältä. Tuo alinomainen kumea jalasten kolina ja istuimen ratina, jalan kopse joka kerran tuolia liikkeelle tyrkätessä se oli hänelle intohimon soittoa.

Amalie oli saanut kiinni hienosta "nimbus" sanasta ja käytti sitä kaikissa tilaisuuksissa. "Nimbusta" oli esimerkiksi niiden kahden kynttiläjalan ympärillä, jotka solakoin punaisine kynttilöineen seisoivat pelipöydällä Jörgenin huoneessa.

Mutta tuo nimbus hälveni, kun hän eräänä päivänä sattumalta näki samallaiset kynttiläjalat muutamassa korukaupassa torin varrella ja jutellessaan puotineidin kanssa, joka oli neiti Römerin sukulaisia, sai selville sen arvoituksen tapaisen salaisuuden.

Kun hän sitten muisti Marie Römerin omituista kiirettä ja kalpeutta viimein heillä käydessään ja Jörgenin alakuloisuutta hänen mentyänsä, ja kun hän sitäpaitsi sai tietää Jörgenin käyneen Vejlessä — siinä kaupungissa joka oli lähinnä Marie Römerin olinpaikkaa — niin hän kokosi tietonsa ja arvaili. Hitaasti se kävi, mutta kävi kumminkin.

Kauheata vallan jos niin olisi? Mutta niin se oli, se oli niin, siitä hän nyt oli aivan varma.

"Jörgen, miksi et ole tahtonut sanoa sitä minulle?" kysyi hän eräänä sunnuntaina, kun Jörgen luki sanomalehteä.

"Mitä minä en ole tahtonut sanoa?"

"Minä tiedän sen hyvin." Kaksi kirkasta helmeä tunki esiin hänen ruskeisiin silmiinsä. "Sen kynttiläjalkajutun."

"Mitä tarkoitat?"

"Minä tiedän hyvin että olit Vejlessä." Kyyneleet kasvoivat, täyttivät silmät ja putosivat kuin kaksi suurta sadepisaraa hänen hameelleen.

"No mitä sitten?"

Amalie oli hetken aikaa ääneti, silmät täyttyivät taas. Hän laskeusi alas polvilleen: "Etkö ensinkään välitä minusta?"

"En", vastasi Jörgen rehellisesti.

Hänen huulensa vavahtelivat, uusia pisaroita putosi, silmäterät loistivat surullisina kyynelten takana, hänen maatessaan siinä äänetönnä ja katse Jörgeniin luotuna odotellen vielä yhtä ainoata sanaa, pientä ystävällistä myöntymistä tai kovaa kieltoa.

Jörgenin oli sääli häntä, hän oli jo ojentamaisillaan hänelle kätensä sanoakseen jonkun lempeän sanan; mutta Amalie nousikin samassa, meni ikkunan luo ja tuijotti ulos — äänetönnä, niin köyhänä, niin surullisena.

Mutta oli kuin äkkiä pieni paha henki olisi lennättänyt läpi ilman hänen luokseen ja pudistanut häntä: "Tuotako sinä suvaitset?" Arvaamatta hän kääntyi ja huudahti puolittain harmistuneesti ja epätoivoisesti itkien:

"Niinpä menen minäkin suoraa päätä Collinin luo ja sanon, että rupean uudestaan soittamaan!"

"Ole hyvä", puhkesi Jörgenin suusta kuin vapautuksen huokaus.

"Niin, sinä sanot 'ole hyvä' niin reippaasti — mutta hän on suudellut minua kerran, kahdesti, kolmasti", tuli kuin kolme armotonta tikarinpistoa.

Vaikkei Jörgen ehdottomasti ilostunut saadessaan tämän ilmoituksen, josta hänelle selvesi, että hän kihlaussuudelmaa antaessaan oli saanut hänen huuliltaan jonkinlaista Collinilaista nektaria, hymyili hän kuitenkin ja kysyi, tuuliko hän ensinkään hänen välittävän sellaisesta ilveilystä.

"Niin on parasta, että sitten eroamme", jatkoi nuori rouva rohkeasti.
"Niin saat sinä mennä tietäsi ja minä tietäni."

"Tehdään niin."

Sanat lensivät niin helposti hänen suustansa, kuin keveän naurun kannattamina; mutta sydämelle laskeusi samassa raskas paino.

"Jörgen!" kuului nyt taas kokonaan erilaisella äänellä ja hän puhkesi rehelliseen lapsenitkuun. "En minä sitä tarkoittanut; minä en tahdo erota sinusta, kyllä minä olen hyvä, mutta sinä et saa pitää muista kuin minusta, minä en voi kärsiä että pidät hänestäkin."

"Ole nyt ihmisiksi, Amalie!" huudahti Jörgen ankaralla äänellä, joka pani Amalien vavahtamaan.

Jörgenin tuli häntä sääli nähdessään hänen katseensa, jossa kuvastui syvää tuskaa ja neuvottomuutta.

Hetken aikaa hän mietti tunnustaisiko hänelle rehellisesti täyden totuuden, tai… mutta hänhän olikin jo mennyt tiehensä.

Kunhan hänen päähänsä vain ei pälkähtäisi juosta suoraa tietä vanhempiensa luo…

Jörgen juoksi etsimään häntä makuuhuoneesta, kyökistä, kaikkialta.
"Amalie! Amalie!" Mutta hän oli kuin olikin poissa.

* * * * *

Moni kaupunkilainen ihmetteli sinä iltapäivänä nähdessään muutoin niin iloisen pikku rouva Bangin juoksevan katua alas silmät punaisina itkusta.

Päästyään vanhempiensa asunnon ovien sisäpuolelle, puhkesi hänen surussa nyyhkytysten ja kyynelten rankkasateeksi. Hän oli aikonut heittäytyä äitinsä syliin ja tyhjentää surunsa siihen: mutta onnettomuudeksi ei se syli ollutkaan saapuvilla, ja hänen täytyi tyytyä nyyhkyttämään: "oi, isä!"

Olli Konge, joka juuri piti ettonetta ja sytytteli sikariansa, käänsi päätänsä ja katsoi suu auki tyttäreen.

"Oi, isä .. minä olen… minä olen niin sanomattoman onneton!"

Hänen kerrottavansa oli pian kerrottu. Olli, joka oli joutunut sellaiseen voimantilaan, johon kolme ryyppyä ja pari väkevää sikaria voi pinnistää ihmisen, oli pian selvillä siitä, kuinka tämä asia olisi järjestettävä.

"Pyyhi silmäsi, Malle!" hän virkkoi ja otti lakkinsa.

"Isä, eihän suinkaan aikone mennä hänen luokseen?"

"Istu, kunnes äitisi tulee."

"Sinä et saa, sinä et saa, isä! Sinä et saa!"

"Päästä minut menemään, Malle!"

Olli kulki kädet nyrkiksi puristettuina katua ylös, hänen kasvonsa olivat tummanpunaiset, kuin olisi hänen verensä äkkiä muuttunut mustanpunaiseksi.

Puhkuen ja sieraimet pullistuneina hän astui Jörgenin luo.

"Ei mitään katumusta", hän alkoi. "Minä kuulen että sinulla on muita naisia niinkuin ainakin hienoilla herroilla."

Nuoren miehen sydän seisattui silmänräpäykseksi kuin äkillisen halvauksen kohtaamana.

"Mitä eno tarkoittaa?" sai hän sitten kysytyksi jokseenkin rauhallisella äänellä.

"Rakas vävy ja luutnantti ei ole erittäin älykäs milloin on kysymys suoran ja selvän puheen ymmärtämisestä."

"Syytätkö minua uskottomuudesta Amalieta kohtaan?"

"No vihdoinkin heräävät sisälliset elimesi."

"Eno!" Hänen täytyi vaieta muutamia sekuntia.

"Jos Amalie on kertonut mitään siihen suuntaan, niin hän on valehdellut!"

"Valehdellutko?"

"Niin — valehdellut!"

Ollin kalju päänahka vetäysi eteenpäin. "Voitko kieltää, että kesällä olit Jyllannissa tapaamassa häntä, johon olet suhteissa?"

Jörgenille kiusallisina oli että kun hän äärimmäisilleen kiihtyi, niin alkoi häntä ylenannattaa ja hänen oli vaikea puhua.

"Näetkös?" pisteli häntä Olli ja nyökkäsi.

"Eno, ellet sinä olisi appeni, niin ajaisin sinut ovesta ulos."

"Kiitos! Minä tiedän missä ovi on. Mutta nyt minä poikaseni sanon sinulle sanan, jonka tarpeessa jo kauan olet ollut. Minä en ole mikään hieno herra lornjetissä ja 15 kruunun silkkihatussa, minä voin tyytyä tavallisiin silmälaseihin ja toisen hylkäämään nukkavierulakkiin; mutta minä luulen olevani yhtä hyvä porvari kuin sinä ja kaikki sinun ylpeät aateveikkosi, jotka täällä pullistelevat ja rehentelevät, ja minä olen mies, jota ei minun itseni eikä perheeni tarvitse hävetä — minä sanoin perheeni."

"Eno, joku tulee!"

Käytävästä kuului askeleita ja kuisketta. Raollaan oleva ovi työnnettiin auki ja rouva Kongen säikähtynyt pää tuli näkyviin.

"Herrajumala mitä tämä on?"

"Minulla ei ole omallatunnollani mitään naisten rakasteluja", jatkoi Olli. "Eikä minulla perheessäni ole ainoatakaan mustaa lammasta, jota minun tarvitseisi hävetä."

"Olli, Olli, sehän on minun veljeni!"

"Sinä tulit kerran alas minun luokseni hännystelemään rahaa jonka puutteessa olit", jatkoi mies vähääkään välittämättä siitä, että hänen vaimonsa veti häntä hihasta ja koetti tyynnytellä. "Minä kieltäydyin, kun en tahtonut pettää ja nylkeä omaa lastani."

"Anna sen nyt jo riittää", pyyteli rouva.

"Sitten palasit rehellisenä miehenä ja kosijana, ja sinä ja äiti ja
Malle me suostuimme."

"Ehkäpä teitte sen pakosta?" puuttui puheeseen Jörgen, joka muutoin ei laisinkaan ollut puhetuulella.

"Pakostako? Sinä sanot pakosta. Annahan kun sanon sinulle jotain, poikaseni?…"

"Isä, isä!" rukoili Amalie, joka itkien oli seisonut käytävällä, mutta nyt juoksi sisään huitoen nenäliinallaan.

"Jos silloin olisimme tienneet, mitä sitten arvaamalla olemme panneet kokoon, rahakiipelistä, ja mitä koko kaupunki nyt tietää ja juoruaa, niin voit olla kerrassaan varma poikaseni, että kyllä me olisimme pitäneet kynnyksemme puhtaana siitä sukulaisuudesta."

Jäinen kylmyys karsi nuoren miehen selkää. Nöyryytettynä, lannistettuna, kalpeana kuin kuolema hän istuutui ja kuiskasi: "Eno!"

Nuori rouva, joka oli seisonut nenäliinaansa kierrellen repäsi auki silmänsä ja katsoi yhdestä toiseen.

"Amalie", kuiskasi hänen miehensä, sillä välin, kun Olli ja hänen vaimonsa astelivat edes takaisin oven luona, "minä olen erehtynyt siinä, etten ole kertonut sinulle mitään isästäni, se on ollut minulle niin rakasta… mutta sinä saat tietää kaikki."

"Rakas Jörgen, mitä se on, mitä se on?"

"Ei käy, äiti", kuulivat he nyt vihaisen miehen virkkovan samassa kun hän heitti syrjään vaimon käden.

"Nyt minä olen antanut sinulle sen salvan reseptin jolla sinua tästä lähtien voidellaan", kuuluivat Olli Kongen jäähyväissanat vävyllensä. "Hyvästi!"

Ne kolme naista piharakennuksesta, rouva Lund tyttärineen, jotka mielenkiinnolla ottivat osaa Jörgenin ja hänen vaimonsa yksityisiin asioihin, ja jotka vilahdukselta olivat nähneet Mallen itkettyneet ja rouva Kongen hämmästyneet kasvot, olivat kohta siepanneet naulasta päällystakit ja hatut ja rientäneet nuoren rouvan ja hänen äitinsä jälkeen, varmana että joku onnettomuus oli tapahtunut ja että tämä onnettomuus tulisi rajattomaksi, elleivät he aikanaan saisi sen syitä selville ja sen seurauksia johdetuiksi oikealle tolalle. Juuri Ollin kulkiessa portaita alas tulivat ne ohkien ja kurkottavin kauloin hänelle vastaan portaitten puolitiessä, tarttuivat kiinni häneen ja tiedustivat: mitä on tapahtunut… miksi oli pikku Malle raukka niin katkerasti itkenyt?

"Huonoon valoon joutuneet!" virkkoi Olli tehden suuren liikkeen kädellään.

Tämä ilmoitus saattoi naisten luomaan kolme rukoilevaa silmäystä korkeuteen, sillä välin kun Olli kolmella harppauksella riensi portaita alas ja ruiskautti ilmaan ruskean suihkun ajattelematta, että se helposti olisi voinut kohdata pientä pyhäpukimissa olevaa tyttöstä, joka viattoman iloisena leikki nukkensa kanssa alhaalla.

Eipä sattunut paremmin eikä pahemmin, kuin että tämä kiihtynyt mies juoksi pahki maalari Römeriin ja hänen vaimoonsa, jotka olivat matkalla kotiin pieneltä sunnuntairetkeltä. Raju ja mistään välittämätön kun hän oli, milloin hänen verensä joutui kuohuksiin, alkoi hän nyt useiden ihmisten läsnäollessa sättiä vanhuksia heidän tyttärensä haureellisesta elämästä tässä talossa.

Maalari Römer ja hänen vaimonsa olivat sitä kelpo pikkuväkeä, jotka köyhyydestä ja vaikeista oloista huolimatta pitävät kotinsa somana ja siistinä, mutta elävät yksinkertaisesti voidakseen antaa lapsilleen hyvän kasvatuksen, ovat käytökseltään häveliäitä ja hiljaisia, mutta joiden siivon ulkokuoren alla piilee paljon kunnianhimoa.

Molemmat vanhukset seisoivat vavisten Ollin edessä. Mitäs se Olli Konge siinä puhuikaan? Heidän tyttärensä haureellisesta elämästä tässä talossa?

He katsoivat ylös muutamaan ikkunaan, jossa nuoren kirjakauppiaan kalpeat kasvot juuri tulivat näkyviin.

Mutta hyvä Jumala, mitä tämä tiesi?

Hoiperrellen, toisiinsa tuijottaen he etsivät suojaa porttikäytävässä.

"Minä otan selvän tästä", selitti Römer lujasti. "Koeta yksin hiipiä kotiin."

Vaimo kulki kepin nojassa ja hänen oli vaikea suoriutua ilman miehen käsivartta, sitäpaitsi hän oli niin utelias saamaan selitystä tähän outoon asiaan, että hänen oli mahdoton odottaa miehen kotiintuloa. Keskustelun loppupäätöksenä oli sentähden, että hän sulki portin ja istuutui alimmalle portaalle.

Vähän alempana kadulla tapasi Olli Konge Emil Bangen ja muutaman toisen pojan, jotka seisoivat katukäytävällä syventyneenä katselemaan taskukellon keltaisen koneiston salaisuuksia.

"Pois tieltä!" kiljasi Olli käyttäen nyrkkejään kuin karja-auraa.

"Mitä nyt?" Kanslianeuvoksen poika, jota nyrkin rystäillä oli niskaan tyrkätty, ryntäsi nyrkit ojoina Ollia kohti.

"Katsopas heittiötä!" ivaili Olli. "Mene veljesi luo ja sano hänelle terveisiä minulla, että sellaista löylytystä annetaan tästä lähtien kaikille nenäkkäille pojille, jotka vasta asettuvat Olli Kongen tielle — hirtä ja teilaa minut!"

Olli purjehti eteenpäin, poika seisoi vavisten paikoillaan. Mikä tervehdys se oli? Raivoisana hän läksi ryntäämään veljen luo.

Tämän tapahtuessa ponnisteli maalari Römer kirjakauppiaan portaita ylös. Hengästyneenä hän seisattui joka portaalle, ja seisoi hetkisen leväten, pyyhki otsaansa, kävi yhä hengästyneemmäksi ja seisoi vihdoin kauan läähättäen käytävällä. Että sellaista sanottiin Mariesta! Suurta hämmästystä herätti hänen esiintymisensä salissa, etenkin Lundilaisissa, jotka hänen kauhistuneessa katseessaan ja jännitetyissä kasvojen lihaksissa luulivat näkevänsä surua asian ilmitulemisesta.

Jörgen, joka oli kauppa-asioissa Römerin kanssa ja suuresti kunnioitti tätä vanhaa kelpo miestä, oli kaikista hämmästynein, hän kun kohta arvasi, että Römer tuli vaatimaan häntä tilille.

"Saanko minä puhua pari sanaa luutnantin kanssa?"

Jörgen ei uskaltanut viedä häntä huoneeseensa tietäen, että kymmenen korvaa heristäisi ja tapaisi lennosta joka sanan.

"Tahdotteko tulla tänne", hän pyysi ja vei hänet puodin takaiseen huoneeseen.

"On kysymys tyttärestäni", alkoi Römer. "Oletteko ollut missään tekemisissä hänen kanssaan?"

"Römer, minä luulin voivani olla vapaa sellaisista epäluuloista."

Tummasilmäinen poika, kasvot tulipunaisina ryntäsi sisään, mutta Jörgen pidätti häntä.

"Olli Konge se on!" kiljui poika oven takana. "Minä en ikinä kärsi sitä!"

"Odota vähän!"

Kymmenen minuutin kuluttua astui Römer kirkastunein kasvoin vaimonsa luo.

Rouva Römer, jonka oli täytynyt vartioida portilla estääkseen joukon uteliaita neniä tunkemasta sisään kääntyi häneen kuumeentapaisesti tutkiakseen hänen kasvojensa ilmettä.

"Ei se mitään ole, äiti. Hän oli vain ajatellut häntä, sitä hän ei kieltänyt, olipa hän ollut aiheessa kesiäkin, mutta se jäi kuitenkin siksensä — syytä en tiedä."

Marien äidin rinta kohoili. Ajatella että luutnantti oli ollut kosimaisillaan Marieta! Olihan hänelläkin ollut heistä niin monta ajatusta! Silmiin tuli hymyilevä kiilto, kädet kohosivat kerta kerraltaan; Hyvä jumala, että luutnantti oli ollut kosimaisillaan Marieta!

Emil juoksi sisään veljensä luo. "Jörgen!" hän läähätti, "minä kuulin, mitä te juttelitte… tulin nojanneeksi päätäni oveen… mutta se ei tee mitään, sillä minä olen sinun puolellasi, minä olen."

"Mitä sinä sanoit Olli Kongesta?"

"Ooh, minä olen raivostunut, vimmastunut siihen mieheen! Hän tyrkkäsi minua nyrkillä niskaan ja sanoi minua nenäkkääksi pojaksi ja sinuakin… ja että hän tästä lähtien löylyttäisi meitä…"

Kumealla valitushuudolla oli Jörgen heittäynyt pulpetin yli kuuntelematta mitä poika sanoi.

"Jörgen", lohdutteli poika, "ei se mitään tee — minun suhteeni… sinun on paljon pahempi; mutta kyllä siitä vielä hyvä tulee… eroa sinä vain Amaliesta." Hän alkoi kiskoa veljeään takista. "Kuuletko, Jörgen! Marie ottaa sinut kyllä… Olli Kongelle kyllä pidämme puoltamme. Tulkoonhan vain se kaljupää!"

Jörgen vääntelihe. Kuinka hän jaksaisi kestää! Kaikki luhistui hänen päänsä päälle, isällä oli rikoksentekijän merkki otsassansa — se merkki, joka nyt oli kaikille ihmisille tietty — hänen äitinsä odotti kuolemaa, häpeä ja suru kalvoi hänen sisariaan — selvästihän hän näki, että sisaretkin nyt tiesivät kaikki — hän itse oli kuin rikkiraastettu sisällisesti, masentunut, onneton. Ja nyt alttiiksi annettu appensa raakuudelle!

Silloin käsi kosketti hänen käsivarttansa. "Jörgen…"

"Ooh, Amalie, mene ylös!"

"Jörgen…"

"Mene ylös! minä sanon. Mene ylös, mene ylös! sanon minä."

"Vai niin sinä sanot!" kuului samassa samea ääni puodista, ja Jörgen näki, että lakkia viskattiin pitkin tiskiä.

Olli Konge oli sillä välin tehnyt kävelyretken kaupungille ja kiihottanut itsensä sellaiseen hurjistuneeseen tilaan, että tappeluhalu ajoi hänet takaisin paikalle.

"Vai ajat sinä Mallen ulos!" Ollin kiiltävä päänahka vetäytyi eteenpäin ja puristi otsalle joukon tummia vakoja.

"Minä en tahdo puhua kanssasi, eno… tee minulle se palvelus, että menet tiehesi!"

"Kiitos! Tämä on jo toinen kerta!" Olli meni hänen luokseen ja katsoi häntä suoraan silmiin punottavalla tiikerinkatseellaan. "Tahdotko jotain?"

"Isä, isä!" rukoili Amalie. "Isä kulta…"

"Mene tiehesi, Malle!" raivosi Olli ja tyrkkäsi hänet syrjään.

Ne neljä naisia arkituvassa olivat kuulleet kovat äänet alhaalta ja tulla jytistivät nyt portaita alas. Kun Jörgen kuuli heidän kantapäittensä jytinän portaissa ja huomasi lattian notkuvan, valtasi hänet raskas hervottomuus ja huone meni pimeäksi hänen silmissään.

Mutta kuullessaan Ollin puhisevan huudahduksen, tuntiessaan lämpimän hengityksen hänen suustaan ja sieramistansa ja vihdoin huomatessaan poskellaan pari pientä mällipärskettä, oli kuin hänessä äkkiä olisi jännittynyt hurja voima.

"Varo itseäsi, Olli Konge!"

"Lyö pois!"

"Ihminen!" varoitti hänen vaimonsa ja vetäsi miehensä syrjään.

"Olisitpas koettanut, poikaseni!" alkoi Olli taas ja näytti vävylleen pelättävän nuijan, "… teilaa minut, ellen olisi antanut sinulle sellaista löylytystä, jotta silmät olisivat kuopissaan kääntyneet ja jääneet nurin päähäsi!"

"Mies, mies!" torui rouva Konge entistään kovemmin, "Tule toki järjillesi!"

Niin, kyllähän hän oli järjillänsä, eihän hän ollut humalassa eikä hullu — "hirtä ja teilaa minut" — hän, vaimo saattaisi huoletta mennä kotiin, ja Mallesta kyllä myöskin sovitaan sen suhteen ei ollut mitään esteitä, kun Malle vaan sai rahansa takaisin; hän saisi kyllä koota kamsunsa, puhdistaa kenkänsä pohjat ja pyristellä sormensa kaikesta hienoudesta, mihin hän tässä talossa oli kajonnut. "Sinä päivänä, kun hän antaa Mallelle takaisin ne 15,000 ja ne 5,000, joilla on ostettu kynttiläkruunuja, brysseliläisiä mattoja ja muita himphamppuja, sinä päivänä sanoo Olli Konge: 'Kuitti, herra luutnantti!' ja ottaa Mallen takaisin pieneen mökkiinsä."

"Hän saa ne!" suhahti nuoren miehen suusta, "Hän saa joka ainoan pennin!"

"Hyvä; silloin ovat asianomaiset kuitti."

"Olli, oletko kerrassaan mieletön?" keskeytti rouva Konge miestänsä ja työnsi hänet syrjään. "Rakas Jörgen, ole toki järkevä! Hänhän ei tiedä mitä sanoo."

Kiivaudessaan heitti Jörgen tuon hurjapäisen lupauksen kuin suopungin taltuttamaan hurjistunutta miestä. Kun Olli Konge todellakin näytti käyvän miettiväiseksi ja laski päänahkansa hervottomasti solumaan paikoilleen, ja kun rouva puhkesi valittamaan, ettei Olli pystynyt hillitsemään hurjaa luontoansa, tunsi Jörgen äkkiä hallitsevansa asemaa.

"Sinä puhuit ennen isästäni, eno… kun sinä voisit aavistaakaan, mitä minä olen kärsinyt ja kärsin sen jutun takia…"

"Mutta sinä et virka mitään siitä, mitä hän tuossa on kärsinyt sinun uskottomuutesi tähden."

"Hallitse kielesi, eno, tai niin totta kuin tässä seison, heitän sinut pää edellä ovesta ulos!"

Emil, joka kaiken aikaa oli seisonut vavisten ja kädet nyrkissä, pisti esiin toisen jalkansa ja seisoi kuin tiikeri valmiina hyppäämään.

Amalie oli kalpea kuin ruumis, ne toiset kolme naista tuijottivat
Jörgeniin ja vetäytyivät kauhistuneina ovesta ulos.

Voimakas, nuori mies seisoi solakkana ja miehekkäänä keskellä huonetta säihkyvin silmin katsellen punaista kaljupäätä edessään, joka nyt vimmastaan asettuneena, näytti taipuvan alas.

Hän myönsi tehneensä väärin pyytäessään Amalieta elämään tähän taloon; mutta eihän häntä liene suurin syyttäminen, kun Amalie itse oli tunnustanut häntä houkutelleensa.

"Jörgen!" kuiskasi nuori vaimo, joka seisoi pidellen kiinni oven pielestä.

"Niin sinä teit. Ja kaikki te muutkin, ne kolme siellä kotona siihen luettuina — ettekö piirittäneet minua ja houkutelleet ja lörpötelleet minut kietoaksenne?"

"No, no, no, Jörgen!" tyynnytteli rouva Konge.

"Ja täällä te olette lakkaamatta käyneet ja pöyhistelleet sukulaisuudesta ja seisoneet rivissä minun ikkunoissani ja pöyhkeillen tervehtineet seurakumppaneitanne Fiskergadelta, kun he kulkivat ohitse."

"Taivas!" kuului huudahdus sivuhuoneesta ja joukko käsiä paukahti yhteen.

"Mutta nyt sen pitää loppua", hän vakuutti. Tulisuus synnytti hänessä hurjaa rohkeutta. Hän näyttäisi, että hänessä oli voimaa keksimään keinon, joka mullistaisi ja pirstaleiksi särkisi tämän typerän epätoivoisen elämän. "Ja menkää nyt mihin tahdotte — menkää hiiteen kaikki tyyni!"

XV.

Oh elokuu. Ampumaseurassa vallitsi hiljaisuus ja kirjakaupassakin. Ilma oli painostavan lämmin, nuoren miehen veri aaltoili kuumana ja levottomana.

Kaikessa salaisuudessa hän teki käsinkirjoitusta pesästänsä, ei silti, että hän sillä oikeastaan mitään tarkoitti, mutta että — olihan kuitenkin hauska tietää — —. Mutta loppupäätös oli kerrassaan surkea. Mitä oli tehtävä? Mielettömyyttä olisi ajatellakaan parinkymmenen tuhannen lainan hankkimista.

Hänen ainoa lohdutuksensa oli, että se uhkaus, jonka hän mielensä kiivaudessa oli viskannut Ollille vasten silmiä, näytti aikaansaaneen levottomuutta koko Konge-joukkiossa. Mutta huono lohdutus se oli.

Silloin hän sai tietää, että Möllerin yksi veli, tukkukauppias pääkaupungissa, oli kuollut ja jättänyt jälkeensä perinnön. Kukapa tiesi, eikö siinä ollut toivon pilkahdusta!

Mutta kaikki hänen erontuumansa olivat vain väreitä hänen minuutensa pinnalla. Tutkiessaan itseänsä, hän tunsi varsin hyvin, että vaikka hänellä olisikin kymmenentuhatta kruunua kumpaisessakin kädessä ja sen lisäksi vielä korvissaan Amalien myöntymys, niin epäröisi hän sittenkin; niin se sittenkin olisi kuin rouva Hahn oli sanonut: hänessä oli esteenä yksi raamatunlause, monia raamatunlausetta, hänessä oli Jumalantuntoa, ja se tunto oli hänen elämänsä perustunne.

Monta sanaa eivät aviopuolisot tähän aikaan vaihtaneet. Isänsä rikoksesta hän harvoin sanoin oli tehnyt selkoa; mutta Amaliella ei näkynyt olevan voimaa tajuamaan sen kauhistavaisuutta, tai lieneekö suru lamauttanut hänen arvostelukykynsä.

Amalien olentoon oli tullut jotain säikähtynyttä, jonkinlaista lapsellista kauhistusta, joka sai hänet vavahtamaan joka kerran, kuullessaan miehensä askeleet. Tuo hymyilevä, mielistelevä, koiranpenikantapainen hänen olennossaan ja käytöksessään oli kuin tuskaksi muuttunut; joka ainoa katse, jonka hän Jörgeniin vilkasi, puhui tuskallisesta pelosta.

Tuon kauhean päivän perästä hän ahtaissa aivoissaan oli suorittanut voimiinsa nähden melkoisen työn. Hän oli näet herkeämättä arvaillut, muistellut ja harkinnut kaikellaisia muistoja ja pikku piirteitä Jörgenin ja Marien entisyydestä ja keksinyt mahdollisuuksia tulevaisuutta varten.

Hänessä törmäsi yhteen kaksi päätunnetta: sääli omasta surkeasta pettymyksestänsä ja tuska, että Jörgen nyt suorastaan potkaisisi hänet luotansa. Hän saattoi maata sohvilla ja tuoleilla ja itkeä, jotta koko ruumis hytkyi, sitä, että hänen täytyi niin julmasti kärsiä ja että Jörgen oli niin katalasti käyttäytynyt häntä kohtaan − häntä, joka kumminkin oli ollut hänelle niin hyvä, niin hyvä.

Mutta vähitellen syrjäytti tuskantunne kaiken muun.

Ensi kerran hänen elämässään tapahtui täydellinen mullistus hänen uneliaisuuteen taipuneessa olennossansa, ja oli kuin lyhyessä ajassa hänen lellittelevä rakkautensa olisi kerrassaan uudistunut, kuin olisi hänessä puhjennut aivan uusi lämpövirta — nyt, kun hän oli hänet menettämäisillään. Oli päiviä, jolloin hänen rakkautensa Jörgeniin kuohahti tuliseksi hellyydeksi, joka hänessä itsessään vaikutti tuskaa ja kauhistusta: hän ei tahtonut menettää häntä, hän ei tahtonut.

Vähitellen Amalie alkoi itse hoitaa talouttaan. Paljoa ennenkuin aamuaurinko valaisi St. Povlin kirkon kultaista palloa, hän jo punaisine käsineen hääri kyökissä ja huoneissa. Kun Jörgen nousi ylös ja näki huoneiden olevan järjestyksessä ja Amalien itsensä kahvipöydän ääressä puhtaassa valkoisessa aamupuvussaan, jota koristi pieni sininen nauharuusu, niin hän ei voinut kieltää, että se vaikutti hänessä jonkinlaista hetkellistä mielihyvää.

Toisinaan oli Jörgenin häntä niin sääli, hän saattoi istua pöydässä ja sanoa itsellensä, että hänen pitäisi kiittää vaimoaan siitä, että hän nyt niin hyvin hoiti kaikkia; mutta hänessä ei ollut miestä saamaan sanaakaan huuliltansa, sillä hän tiesi, että samassa silmänräpäyksessä, kun hän sanoisi ystävällisen sanan, puhkeisi Amalie itkemään, heittäytyisi hänen syliinsä ja kertoisi, kuinka sanomattoman paljon hän piti hänestä.

Vihdoinkin hän eräänä päivänä sai hänelle sanotuksi muutamia tyytyväisyyttä ilmaisevia sanoja.

Mutta Amalie ei heittäytynytkään hänen polvellensa, istui vain paikoillaan, hämmensi kuppiansa ja antoi kyyneleidensä vuotaa.

Tämä hiljainen surun näky pysyi hänen mielessään koko aamupäivän. Heidän kahvia juodessaan iltapäivällä tarttui hän Amalien käteen ja veti hänet viereensä tuolille.

"Pikku Amalie, me emme ole onnelliset."

Taaskin täyttyivät hänen silmänsä kyynelillä, mutta hän istui rauhallisena ja katsoi alas.

"Minä näen kyllä, että sinä kärsit", jatkoi Jörgen, "Ja saat uskoa, että minun on tuskallista sitä nähdä!"

Kun Amalie ei virkkanut mitään, täytyi Jörgenin puhua yksin. Hän kärsi — puhua yksin. Hän kärsi — puhui hän — sillä tiesihän Amalie, kuinka hänen laitansa oli; hän oli voimainsa takaa taistellut, tunteittensa voittamiseksi, hän taisteli joka ikinen päivä, joka ikinen yö, mutta mitä auttoi se? Kärsimistä — ja yhä uudestaan kärsimistä.

"Me emme kumpikaan kestä tätä elämää, pikku Amalie."

Hänen katseensa kohosi ja hän katsoi kyynelten läpi Jörgeniin. Hän tiesi Jörgenin kärsivän — hän kuuli sen hänen tuskallisista huokauksistaan, kun hän öisin — vielä 2, 3 aikoina — rauhattomana heittelihe vuoteellaan, hän näki sen hänestä aamulla, oli nähnyt päivällisen aikana ja illalla. Ja ellei hän ennen olisi nähnyt, niin näki hän sen nyt, näki sen hänen terävistä kasvoistaan, silmien syvästä tuskasta.

"Tahdotko luvata minulle vain sen, Jörgen, että vielä jonkin aikaa koetat kestää minun kanssani?"

Hänen surullinen katseensa ja hänen liikuttava lapsellinen pyyntönsä vaikuttivat syvästi Jörgeniin.

"Minä lupaan sinulle enemmän, Amalie, minä lupaan että taistelen kuin rehellinen mies itseäni vastaan. Ja muutoin saamme asettaa kaikki Jumalan käteen."

Kyyneleet kumpaisenkin silmissä, ja sanat, joita kumpainenkin lausui, ovat aviollisen salakammion kyyneleitä ja sanoja; mutta kaksi vierasta korvaa kuulivat ovella sanat, ja kaksi vierasta silmää näki kyyneleet; korvat olivat palvelijattaren ja silmät olivat Niilo Erhardtin.

Nuori tilanomistaja oli tullut tavallisella raittiilla reippaalla tavallaan ja yritti jo kolkuttaa ovea, kun palvelija kuiskasi:

"Odottakaa ehkä hiukan."

"Minkätähden?"

"Siksi että —" Mariane ravistelihe ja nyrpisti nenäänsä.

Silloin Niilo Erhardt ymmärsi; mutta sen sijaan, että olisi välittänyt hänen sanoistansa näpsäytti hän häntä nenälle: "Kas vaan neitsy uteliasta, kun käy oven takana kuuntelemassa!"

Kumminkin hän hiukan varovasti astui nuorten luo, ja nähdessään neljä kosteaa silmää ja ne kaksi nenäliinaa, joilla kiireesti pyyhäistiin silmiä, ja joka tarkoittaa sanoa: "Ei mitään, ei mitään", kävi ensi hetkellä hänen sydämessään kummallinen väre, mutta pää kohosi pian: "Vai istutte tekin täällä ja aivastelette… minäkin olen niin vilustunut ja minulla on sellainen nuha, että verenvuodolta tuskin mitään näen. Hyvää päivää, Bang!… Ei, istukaa te vain, rouva Bang; minulla oli vain asiana jutella muutamista vanhoista harjoituskivääreistä."

Amalie meni kumminkin. Hän ei sietänyt sitä "talonpoikaa"; hän kun aina kohteli niin tuttavallisesti hänen miestään, joka kuitenkin oli luutnantti ja porvari.

Niilo Erhardt veti vaaleat kulmakarvansa ylös ja katseli hetkisen tutkivasti ystäväänsä.

Jörgen kävi levottomaksi. "Istu alas! Minä olen saanut kirjeen piirihallitukselta niistä kivääreistä… minä käyn sen."

Jörgenin ollessa puodin takaisessa kammarissa, joutui Niilo Erhardt jutteluun rouvan kanssa, jonka hän kutsui sisään.

Hän näytti surulliselta ja voi tuskin puhuakaan.

"Rouva Bang!" Hän tarttui häntä käteen. "Teidän pitää tulla ulos meidän luoksemme; katsokaas minulla on niin hyvä vaimo."

Nyt sen näki hänen silmistään, että hän oli vilustunut, silmät kun sävähtivät aivan vetisiksi. Amalie tuijotti häneen hämmästyneenä.

"Hän osaa aina puhua niin hyvästi muille ja minullekin, kun sydäntä jostakin syystä pakottaa. Tulkaa luoksemme!"

Tuota silmäystä ja sanojen hyvää, lämmintä sointua pikku rouva ei voinut vastustaa.

"Kiitos, Niilo Erhardt! Te olette oikein kiltti, kun minuakin ajattelette; minun mieheni pitää teistä niin paljon!"

"Minä luulen, että meidän neljän pitää oikein liittyä yhteen. Te, rouva, tulette paljon pitämään minun vaimostani, hän on sellainen kelpo nainen."

Niilo Erhardt ja hänen vaimonsa, Karen Kirstine, jotka hyvin tiesivät syyn Jörgenin ja hänen vaimonsa väliseen suhteeseen, olivat tästä päivästä lähtien heille uskollisena tukena. Niilo Erhardtia säälitti yhtä paljon Amalie kun Jörgenkin ja hän lähetti usein vaimonsa viemään nuorelle rouvalle kukkasia ja huvittamaan häntä iloisuudellaan. Ja kun Amalie oikein tuli tuntemaan tämän nuoren talonpoikaisvaimon, mieltyi hän kerrassaan häneen: hän oli todellakin herttainen, ja ajatella, että hänellä oli meijeri ja hän keitti ruokaa heinälaatikossa ja saattoi istua ja jutella Jörgenin kanssa Darvinista ja Georg Brandesista — ja ties mistä kaikista. Ja Niilo Erhardtin luona oli niin kodikasta ja puhdasta ja somaa. Huomasihan sen kyllä puheestakin esimerkiksi, että Niilo Erhardt ja Karen Kirstine olivat talonpoikia, mutta eihän heiltä voinut vaatiakaan, että he puhuisivat kuin sivistyneet.

Olipa oikein hauskaa, kuinka hyvälle tuulelle Jörgen tuli aina Niilo
Erhardtin luona käydessään tai kun Niilo Erhardt oli heidän luonaan.

* * * * *

"Ptruu!" seisautti tilanomistaja muutamana syyskuun sunnuntaina Ruskojansa kirjakauppiaan portille. Hänen vaimonsa ja tämän sisar sekä muuan nuori maanviljelysopistolainen Erhardtin vaimon sisaren sulhanen, istuivat vaunuissa ja niissä oli myöskin iso, neliskulmainen kori.

Avonaiseen ikkunaan ylhäällä tuli näkyviin naisen pää leveälierisessä hatussa: "Me olemme valmiit — päivää, päivää! Nyt minä tulen."

Portista tuli nuori kirjakauppias kirjava vaippa käsivarrella ja kaksi sikaria kädessä, "No, nyt lähdetään! Ole hyvä, poltatko?" (He sinuttelivat nyt).

"Ei kiitos, vatsani ei ole kunnossa, minä en uskalla."

Amalie nousi naisten ja maanviljelysoppilaan luo, ja Jörgen istuutui kuskille ystävänsä viereen.

"Mikä vatsaa vaivaa?"

"En tiedä; kai siellä viime yönä on pidetty valtiollista kokousta, sillä siellä oli sellainen mellakka, jotta on silmääkään saattanut ummistaa."

Jörgen puhkesi nauramaan ja iloinen mieli oli kohta viritetty.

Sitten ruoskansivallus ja lähdettiin matkalle. Kulettiin kirkkaan syystaivaan alla, kesantovainioiden keskitse ja unelmoivien metsien läpi, jossa oravat ja linnut hyppelivät oksien välissä.

Niilo Erhardt oli pahoinvoipa, sitä paitsi taloudelliset huolet painoivat häntä; mutta hän oli päättänyt, että se päivä olisi ilopäivä niille kahdelle kaupunkilaiselle, jotka niin harvoin yhdessä tulivat maalle.

"Minä en ymmärrä minkälaiset vatsat nykyajan ihmisillä on", valitti maanviljelysopiston oppilas. "Vanhat talonpojat saattaisivat syödä vaikka pikkukiviä ja naulasia ilman että se heitä laisinkaan haittaisi."

Niilo Erhardt arveli, että olisi kasvatettava aivan uusi sukupolvi.
Voimistelua — voimistelua! Itsekin hän nyt tahtoisi juosta, juosta.

Sitten syötiin ja juotiin ulkosalla, hypättiin pukkia ja poltettiin kuusenkäpyjä.

Ajopelit, joissa oli pieni ajaja ja vanhempi naishenkilö vieri parinkymmenen kyynärän päässä rinteestä, jossa he loikoivat. Jörgen nosti päätään.

"Hyvää päivää!" tervehti rouva Römer ja nyökkäsi heille. "Päivää, päivää!" hän yhä nyökkäili.

Jörgen muisti nyt, että rouva Römer oli Niilo Erhardtin luona olevan metsäpäällysmiehen sisar.

Amalie istui katsoen mieheensä, joka oli käynyt äänettömäksi ja nyreäksi.

Onneksi Niilo Erhardtin vatsa äkkiä täydellisesti parani.

Nytkähdys käsillä ja jaloilla, ja yks kaks hän seisoi siinä sormet lakinreunassa: "Herra esimies, nyt lähdetään virkamatkalle! Et varmaankaan vielä ole nähnyt 10:nen piirin uutta ampumarataa… juostaanpa sinne, se on tuossa Hjortesöenin luona."

Jörgen ja Niilo Erhardt läksivät, nuoret kihlatutkin pistäysivät pois, ja molemmat vaimot jäivät kahden.

Amalie laski päänsä nuoren talonpoikaisvaimon rintaa vasten ja puhkesi itkuun.

Karen Kirstine hiveli hänen selkäänsä, "Minä tiedän, minä tiedän. Mutta elkää kuitenkaan sanoko hänelle mitään, eihän hän sille mitään mahda."

"Se on niin — kauheata. Minä en tiedä mitä tehdä. Toisinaan käy mieleni niin katkeraksi heitä molempia kohtaan."

"Siitä ei ole mitään hyötyä; teidän pitää puhutella häntä tyynesti."

"Koetunhan minä pakottaa itseäni, minä koetan olla hänelle niin hyvä."

"Niin — enhän minä tiedä; kenties liiaksi riiputte hänessä, vain yhtenään kädet kaulassa."

"En minä sitä enää tee, minä en uskalla."

"Minä luulen olevan parasta, ettei olla mistään tietävinänsä ja tehdä koti hänelle niin hauskaksi kuin suinkin; niin sanoo teidän…" hän katkasi äkkiä puheensa kuin tavatessaan itsensä varomattomasta puheesta. (Asianlaita oli siten, että kanslianeuvoksetar oli saanut käsiinsä Karen Kirstinen ja pyytänyt häntä ja hänen miestänsä tekemään voitavansa saadakseen asiat oikealle tolalle. Hän — rouva Hahn — se oli tämän maamatkankin aikaansaanut).

"Mutta sitähän minä teen", alkoi Amalie; "kaiket päivät minä häärin; ja siistin ja näen vaivaa laittaissani hyvää ruokaa, ja kumminkin — —."

"Elkää nyt itkekö. Sellainen ajan oloon häipyy."

"Se on niin kauheata! Ja toisinaan minun on häntä niin sääli, minä kun näen, että hän on niin onneton kanssani." Sitten seurasi pari uutta itkun puuskaa.

"Ei hän sitä ole. Mariane on kertonut, ettei hän salli teistä sanottavan pahaa sanaa."

"Onko hän kertonut niin?" Nuoren rouvan silmiin tuli äkkiä uutta eloa.

"On hän. Se on totta. Ja kun hän tässä viimein kävi meillä ja juteltiin kodista ja sen semmoisesta, niin hän yhtäkkiä sanoi: 'Niin, meidän, Niilo, pitäisi kiittää Jumalaa että olemme saaneet niin hyvät vaimot, miten asiat muutoin lienevätkin.' Niin hän sanoi. Se on totta."

"Jumalan kiitos siitä!" Katkerain kyynelten perästä seurasi keventävät ilokyyneleet.

"Ja me vaimot, me voimme sanoa: Jumalalle olkoon ikuinen kiitos, että me olemme saaneet niin hyvät miehet, jotka eivät tee muuta, kuin minkä tietävät oikeaksi Jumalan ja ihmisten edessä."

"Niin — — Jumalalle kiitos, sen me tiedämme."

"Kaikilla ihmisillä on jotain kärsittävää, on minullakin ja Niilolla: olemme taloudellisessa ahdingossa, emme tiedä kuinka kauan jaksamme pysyä pystyssä, ja meidän on niin ikävää ajatella, että jos Niilon pitää mennä syntymätalostaan."

"Onko asiat niin hullusti?"

"Ei voi enää paljon hullummin olla kuin on. Meille tuli suuri vahinko viime vuonna, kun veljeni täytyi mennä talostansa, ja sitten muitakin vahingoita sen lisäksi. Mieleni on niin surullinen Niilon takia. Mutta Niilo on niin hyvä ihminen ja ymmärtää ohjata omat ja toisen ajatukset ylöspäin; ja niin se aina menee eteenpäin."

"Sinä olet onnellinen vaimo, Karen Kirstine."

"Niin olen, ja minä kiitän siitä Jumalaa joka päivä. Kun Niilo tulee kotiin pellolta ja laskee kätensä olkapäilleni, katsoo minuun ja sanoo: 'Me pidämme yhtä, me kaksi!' — niin tekee mieleni itkeä sulasta ilosta."

Molemmat nuoret kihlatut, jotka olivat istuneet toisiaan syleillen puunkannolla muutamien pähkinäpensaiden takana ja puhelleet heidän tulevasta kodistaan ja päiväpaisteisesta tulevaisuudestaan, palasivat nyt takaisin rinteelle ja panivat pitkälleen nurmelle vaimojen luo. Niilo Erhardt ja Jörgenkin palasivat. Eipä ollut helppo arvata, mitä ne molemmat olivat puhelleet, mutta Jörgenin kasvot olivat kokonaan muuttuneet, ja hän puhui innokkaasti ystävänsä kanssa kilpa-ammunnasta ja maan ampumayhdistyksistä.

Niilo Erhardt puristi vatsaansa ja väänsi suutansa. "Onko taaskin hullusti?" kysyi hänen vaimonsa. "Siellä pidetään taas kokousta tänä iltana, minä kuulen kuinka siellä huudetaan eläköön!"

"Sehän nyt on ikävätä."

"Mitäs me siitä nyt välittäisimme; me olemme tulleet metsään huvittelemaan. Ylös nyt ja leikkimään kaikki!"

Nuori tilanomistaja oli pelkkää iloisuutta ja hilpeyttä. Keltaiset kähärät valuivat alas lakin alta, silmät loistivat.

"Tulkaa tänne! Jokainen tarttuu omaansa käteen, sitten juoksemaan, niin nähdään kutka ovat kestävimmät."

Kolme nuorta paria juosta livisti niittyä pitkin…

* * * * *

Puiden välissä lännessä alkoi jo punottaa. Nyt oli jo aika lähteä.

Niilo Erhardt viittasi kädellään Jörgenille: "Ei teidän tarvitse mennä metsäpäällysmiehen talolle, minä tuon kyllä ajopelit tänne; ajetaan toista tietä kotiin."

Kotimatkalla kirkkaassa kuutamossa ystävykset juttelivat ja tuumailivat reippaasta talvielämästä, voimistelusta ja esitelmistä piireissä.

"Kelpo lailla voimistelua, kelpo lailla voimistelua!" intoili Niilo
Erhardt. "Se tekee niskat suoriksi ja antaa rohkeutta rintaan."

Katseet harhailivat joka taholle kirkkaassa syyskuun ilmassa, kuu valaisi lahden pintaa, kaupungin kirkot ja savupiiput kuvastuivat selvästi valkovasken keltaista länsitaivasta vasten, maaseurakunnan seudut etelässä peitti sinertävä huuru.

"Siunattu ilta!" huudahti Niilo Erhardt katsellen ympärilleen säteilevin silmin, "Tällaista lienee ollut alhaalla Sorössä, kun Ingemann runoili unohtumattomat iltalaulunsa… eikö lauleta?"

"Rauha peittää maat ja mantereet, hiljaisuus on kaikkialla vaan:" lauloi kuorossa kuusi nuorta ääntä. Hevoset kulkivat astutellen, rattaiden ratinaa tuskin kuului. Jörgenin raikas ääni, jonka selvästi erotti kuorosta, saattoi monen tiellä kulkijan pysähtymään ja kuuntelemaan. Häntä itseään iltatunnelma ja ylhäältä hänen mieleensä vuotava rauha niin liikutti, että hänen silmänsä kostuivat ja hän näki hienoja sadekaaria ilmassa.

Ja kun vaunut niin taas seisattuivat kirjakauppiaan portille, sieppasi
Jörgen vaimonsa syliinsä ja keikautti hänet alas kadulle.

"Ja sydämellinen kiitos nyt, rakkaat ystävät, tästä raittiista hauskasta päivästä!"

"Ei kestä, ei kestä!" Niilo Erhardt puristi molempien käsiä. "Tulkaa pian luoksemme taas! Meillä on kypsiä omenia, ja nuoria kananpoikia ja neljä huonetta ja iloista mieltä."

Sitten ruoskan läimäys ja taas matkalle. Pienen keltaisen talon avonaisessa ikkunassa rannalla seisoi Martta katsellen ulos. Vaunujen vieriessä ohi, tervehti Niilo Erhardt piiskanvarrella ja huusi: "Terveisiä äidillenne! Luutnantti itse sanoi, että tämä päivä oli oikein raitis ja hauska päivä!" Ja Karen Kirstine ja hänen sisarensa huiskuttivat nenäliinojansa; "Terveisiä, terveisiä!"

Sinä iltana siinä pienessä keltaisessa talossa ristiytyi kaksi hienoa naisen kättä tavattoman hartaasti:

"Kiitos, Jumala, tästä hyvästä päivästä!"

XVI.

Syksyn huvitukset olivat täydessä käynnissä. Huviteltiin teatterissa, seuroissa ja kodeissa. Laulu- ja soittoyhdistykset antoivat konsertteja realikoulun voimistelusalissa, puotilaiset naisineen pitivät tanssikekkereitä ulkosalla, kodeissa pidettiin päivälliskekkereitä ja peliseuroja, ja postitalon vakinaiset vieraat hörppivät isoista laseistaan ja juorusivat kaupungin tapahtumista.

Kaikkialla kaupungissa puhuttiin vielä pankinkavallus-huhuista ja maajaista uutisista Storgadelta. Nämä viimeiset, olivatkin oikein uteliaisuuden haluttua tavaraa, niitä kun vielä peitti epäselvyyden huntu, joka antoi mielikuvitukselle aihetta mitä hurjimpiin arvailuihin, ja ne vaikuttivat kuin virkistävät rypäleet kaikkiin uutisia janoaviin kurkkuihin ja panivat monet siveät silmät — etenkin vanhojen, naimattomien naisten — kääntämään valkuaiset taivasta kohti.

Mitä Jörgen pelkäsi, tapahtui: hänen isänsä sai eron kassöörin virasta.

Niin, kertoi vanha herra kaupungilla, hän oli kestänyt paikoillaan niin kauan kuin mutta silmät — ja hermot — —. Nyt hänen täytyi tyytyä olemaan jonkinlaisena päällysmiehenä — em! — pitämään silmällä kirjureita ja pankin alempia virkamiehiä ja kiireessä käänteessä itse tarttua kynään, milloin toiset eivät kyenneet suoriutumaan.

Niinkuin entisinäkin aikoina astui hän nytkin iltasin postitalolla sijaitsevaan klubiin koko itsetuntonsa kankeus niskassansa, tervehti tuttaviaan armollisella kädenliikkeellä sekä istuutui pitkäveteisellä huudahduksella "Aa—h!" ja kasvojen ilmeellä, kuin olisi hänellä pankissa isokin kapitaali.

Hänen hyvinvointiansa ei laisinkaan häirinnyt se seikka, että hänellä itsellänsä harvoin nyt enää oli rahaa kosteisiin virvokkeisiin; sillä tässä hyvässä pikkukaupungissa oli kuin kaikissa muissakin hyvissä pikkukaupungeissa, hyväntahtoisia sieluja, joiden mielestä oli kunnia saada tyhjentää, totilaseja kanslianeuvoksen kurkkuun.

Toisinaan tuli kanslianeuvos kirjakauppaan saamaan sikarin tai jotain muuta. Hän oli aina kankea ja pönäkkä ja antoi ylhäisyytensä vaikuttaa masentavasti puotilaiseen. Mutta Jörgen näki, mitä kukaan muu ei nähnyt: sen aran katseen, joka toisinaan vilahti esiin silmälasien takaa.

Isän ja pojan välille oli kehittynyt kummallinen suhde. He olivat jonkinlaisella äänettömällä sotajalalla keskenään, joka oli tuskallista molemmille, sillä molempien veri halusi rauhaa.

Nuori mies ajatteli kumminkin tähän aikaan suhteellisesti vähä isäänsä; hänen mielensä täytti se toinen — se, joka oli takaisintungettava unhotuksiin, mutta joka joka päivä puhkesi esiin uusissa ajatuksissa.

Muutamana aamuna hän näki Amalien puuhailevan pelipöydän ääressä hänen huoneessaan. Mitähän se oli? Hän meni lähemmä. Samassa Amalie kääntyi syrjittäin, varmaankin nähdäkseen paremmin — — siinä hän seisoi kyynel poskelle vierähtäneenä pyyhkien pölyä toisesta kynttiläjalasta.

Jörgen hiipi pois; mutta myöhemmin päivällä hän sai tilaisuutta korjata pois kynttiläjalat, eikä niitä enää sen perästä näkynyt hänen pöydällänsä.

Amalien aivot tarvitsivat tavallisesti hyvän aikaa jotain ajatusta valmistaaksensa, eikä hän vielä sinä päivänä saanutkaan mitään valmiiksi; mutta yöllä hereillään maatessaan hän niin ahkerasti mietti, että sai muodostetuksi arvelun; sillä seuraavana päivänä hän katseli Jörgeniä silmissään syvää, kunnioittavaa kiitollisuutta.

Jonkun aikaa he harjoittivat tällaista onnetonta näyttelemistä keskenään, milloin silmillä, joissa oli hartaasti kysyvä katse, milloin työllä, pienillä vihjauksilla, jotka puhuivat enemmän kuin sanat.

Nuoren vaimon silmissä saattoi välähdellä omituinen, väijyvä ilo, ja yksin ollessaan hän saattoi ristiä kätensä, katsoa taivaalle ja kuiskata: "Oi, suokoon Jumala, suokoon Jumala…!"

Mutta sitten eräänä iltana tuli taas levottomuutta leiriin. Jörgen istui lukien muuatta sanomalehteä. Lukiessaan erästä kuolemanilmoitusta tunsi hän äkkiä, kuin jos käsi olisi kouristanut hänen sydäntänsä.

Amalie, joka jo ennakolta oli uutisen lukenut, ja jonka päättelemiskyky tässä tilaisuudessa oli tavattoman nopea, istui vaarinottaen häntä levottomin silmin.

Sanomalehti oli vaipunut hänen syliinsä ja hän istui syvissä ajatuksissa tuijottaen eteensä: Nyt hän siis tulisi kotiin — muutamien päivien kuluttua hän tapaisi hänet ja katsoisi hänen syviin, surullisiin silmiinsä.

Hän nousi ja alkoi astella edestakaisin lattialla alinomaa vaieten. Aavistukset ja kysymykset kuohahtivat sieluun; kieltäytymisensä ohutta kuorta, joka oli muodostunut hänen rakkautensa ympärille, järisytti sisällinen täristys.

Yöllä hän taisteli olikohan oikein, että hän meni hautajaisiin? Tiesihän hän niin hyvin, että hänessä hehkuva tunne, tuo aina kytevä kaivos-tuli, puhaltaisi uusi kohtaus taas täyteen liekkiin.

Tuskallinen levottomuus kiusasi seuraavina päivinä nuorta vaimoa. Joka kerran miehensä nähdessään hän kävi hengästyneeksi.

Kun he hautajaispäivänä istuivat aamiaispöydässä, ja Jörgen juuri oli nousemaisillaan pöydästä tavalliseen tapaansa lyhyesti kiittäen, kysyi Amalie:

"Menetkö hautajaisiin?"

"Menen," vastasi Jörgen ja nousi. "Tiedäthän hyvin, että Römer oli kauppatuttaviani."

"Tulenko minä mukaan?" Ääni vapisi itkun rajoilla.

"Tahdotko vartioida minua?"

Lapsen rehellinen vastaus helmeili hänen silmissään.

"Jos hiukankin pelkäät siinä suhteessa, niin tee niin hyvin!"

Hän kävi oikein liikutetuksi kiitollisuudesta, että hän saisi mennä mukaan häntä vartioimaan.

Heidän kulkiessaan katua ylöspäin — Amalie seppele käsivarrellaan — ja sitten eteenpäin kirkkotarhan kappelia kohti, Jörgen melkein iloitsi siitä, että hänen vaimonsa oli mukana; nyt hänellä kaiken aikaa olisi omatuntonsa läheisyydessä ja että he olivat yhdessä saattaisi olla kaupungille selityksenä, että he olivat täydessä sovussa ja halveksivat kaikkia huhuja.

Vain pieni joukko ihmisiä oli kokoontunut siihen huoneeseen, jossa arkku oli. Neljä naista istui seinivierellä oikealla, puolikymmentä miestä vasemmalla.

Hänen katseensa lipui pitkin naisten riviä ja hän sai epämääräinen vaikutuksen mustista harsoista; mutta — — eihän hän ollutkaan siinä — oli, oli tuossa! Tuskallinen ilo puristi hänen rintaansa, kun Marie käänsi päätänsä ja hän tunsi hienopiirteiset kasvot kirkkain, kummallisin silmineen.

Jörgen istuutui muutaman maalarinsällin viereen. Yksi ajatus valtasi hänet täydellisesti, suuri kaikkia vallitseva tunnelma. Ja tämä tunnelma sai ajan seisattumaan, niin että kului puoli tuntia hänen elämästään ilman että hän siitä mitään tiesi.

Siinä oli kaksi silmää, kaksi ruskeata lapsensilmää, jotka seurasivat jokaista hänen liikettään, näkivät hänen ajatuksensa ja katsoivat hänen sydämeensä.

Marie, joka kaiken aikaa oli istunut katse lattiaan kiintyneenä, kalpeana ja kyyneletönnä, huomasi Amalien vasta, kun arkkua lähdettiin kantamaan ulos. Sen kiitollisuuden tunteen valtaamana, jonka pieninkin osanottavaisuuden ilmaus herättää surevassa sydämessä, tarttui hän molemmin käsin Amalien käteen ja puristi sitä, ja se vaikutti, että tämän pikku rouvan sielussa heräsi sellainen tunteiden sekasorto, että hänen täytyi istuutua ja painaa sydäntään.

Kun vieraat hyvästelivät haudalla, laittoi Jörgen niin, että hän ja Amalie olivat viimeisiä. Hetkeä, jolloin pari naista hyvästeli leskeä, käytti Jörgen ojentaakseen kätensä Marielle. Ja siinä hän seisoi katsellen noihin syviin surullisiin silmiin; hänen ajatuksensa hämmentyivät, oli kuin hänet olisi vedetty alas hänen olentonsa pohjattomaan syvyyteen.

Mutta sitten selveni hänen päänsä taas, hän sanoi tyynesti hyvästi, kääntyi ja läksi.

Hänen vierellään oli seissut pieni itkettynyt rouva, joka jännitetyin hermoin seurasi kohtausta. Ei ole hyvä tietää, mitä hän ajatteli ja tunsi nähdessään ne kärsimisen piirteet, jotka kuvastuivat näiden kahden ihmisen kasvoissa; hän ei sanonut mitään eikä hänellä ollut voimaa lausua jäähyväistäkään Marieta hyvästellessään.

Mutta Jörgenin kodissa tapahtui sinä iltana jotain, jonka hän ei koskaan ollut luullut voivan tapahtuvan, ja se mitä tapahtui oli, että yksinkertainen, surullinen ihmissydän rakkaudesta uhrautui kahden ihmisen onnen eteen.

"Jörgen — —" virkkoi hän hiljaa. "Minä näen kyllä, kuinka vaikea teidän kumpaisenkin on."

Jörgen katsoi häneen kuin odottaen jotain enempää.

"Ja minä ymmärrän", hän jatkoi, "ettet sinä tätä pitkään kestä… tällä lailla." Viimeiset sanat tulivat epäselvinä ääninä.

"Mitä sitten arvelet, pikku Amalie?"

Hetken aikaa hän istui hiljaa hengittäen. Sitten saivat vihdoin vapisevat huulet sanotuksi sanottavansa.

"Minä tahdon — erota sinusta."

Jörgenin silmät täyttyivät kyynelillä ja hän tarttui hänen molempiin käsiinsä: "Amalie, sinä olet niin hyvä."

Mutta mitäpä hän muuta vastaisikaan? Hänen päänsä meni vallan sekaisin eikä hän tiennyt miten asian ottaisi.

"Oi Amalie, tämä asia on niin monimutkainen, niin vaikea," kuului taas hetken päästä. "Minulla sitä paitsi ei ole niitä rahojasi."

Toisinaan, kun hänen onnistui saada syrjäytetyksi jumalantuntonsa, hän oli ajatellut sitäkin mahdollisuutta että hän vuotuisesti maksaisi hänelle määrätyn summan pitemmän aikaa, mutta tätä mahdollisuutta hän ei oikeastaan itsekään uskonut; sillä hänellä oli vielä monta vuotta jälellä, ennenkuin hän pääsisi selväksi Mölleristä, jonka lisäksi hänen vielä piti melkein kokonaan elättää omaisensa kotona.

"Minä en voi hankkia niitä," hän lisäsi.

"En minä rahoista väiltäkään." Se tuli niin rehellisesti, mutta samalla niin surullisesti.

Jörgen näki, kuinka hänen rintansa aaltoili, hän näki — ensikerran — että hänen kasvonsa olivat kuihtuneet ja että hän oli laihtunut, vaatteet olivat väljät, kasvot surkastuneet ja itkettyneet. Häntä säälitti nähdä sitä.

Mutta keskellä hänen sääliänsä oli pieni loistava kohta, joka säteili salaisille ajatuksille. Olihan hän nyt itse tarjoutunut eroamaan hänestä? Olipa rahoistakin luopunut.

Hän teki pitkän kävelyretken pitkin lahden rantaa, selvittääkseen itselleen sen päivän syvät vaikutukset.

Päivä paistoi metsään, raitis tuuli puhalsi lahdelta hänelle vastaan, kalakaijat ja tiirat leijailivat ilmassa. Ja hänen mielessään leijailivat tuhansin siivin toiveet, jotka tosin eivät uskaltaneet liikkua aivan vapaasti, mutta kumminkin elvyttivät hänen rinnassaan omituisen juhlallisen tunnelman.

Paluumatkalla hän kulki vanhempiensa puutarhat ohitse. Muutamalla käytävällä harjoitelihe Emil käsillä kävelemistä. Merkillistä kuinka nuo sääret pysyivät ilmassa. Mutta Jörgenillä oli sanomattoman raitistuttavaa nähdä noiden huolettomien jäsenten potkivan ilmassa.

Hän oli huudahtamaisillaan: "Poika tule tänne, että saan syleillä sinua!" — mutta sitten hän huomasi sisaren seisovan vilkuttamassa kahvelilla kyökin ikkunassa.

Rakas Martta sisko — noiden neljän harmaan vanhan muurin sisällä hän raatoi kaiket päivät ja kerkesi tuskin koskaan hengittämään raitista ilmaa ulos metsään, — ja ehkäpä siitäkin syystä, ettei hänellä ollut sellaisia vaatteitakaan, millä ulkona näyttäytyä. Hän tunsi äkkiä voimakasta pakotusta olla sisarelle oikein hyvä ja hellä.

"Jörgen, minulla on paistetulta omenoita," ilmoitti nuori kalpea tyttö kyökin ovelta. "Tule tänne!" Yksi kaks oli kyökkituoli vedetty esille ja tehty tilaa pöydässä.

Kuinka hauskaa oli istua tässä kuin muinoin, tässä herttaisessa, vanhassa kyökissä ja syödä omenoita! Hellä tunne valtasi hänet uudestaan ja sai hänet kiertämään käsivartensa tytön vyötäisten ympäri ja painamaan suutelon hänen huulillensa: "Kiitos rakas pikku sisko!"

Kun sisar avasi kätensä, jonka Jörgen oli puristanut kiinni pienen esineen ympäri, jonka hän oli siihen pannut, kiilsi hänelle vastaan uusi, kahdenkymmenenkruunun raha.

"Mutta Jörgen!"

"Osta sillä itsellesi kesätakki… niin, niin… pois nyt… minun pitää mennä äidin luo!"

"Tervetuloa!" hymyili sairas vaimo hänelle vastaan ja ojensi kätensä.

"Kuinka jaksat, äiti kulta?"

"Kiitos, luulenpa että hiukan paremmin."

Paremminko? Jörgen tuijotti häneen. Oliko hänen kasvonsa pienenneet tai tuliko se siitä, että hänen sankka valkoinen tukkansa tänään oli alempana otsalla ja poskilla…?

"Kyllähän sinä tiedät," laski hän leikkiä ja silmät välähtivät tummien kulmien alla, "ettei niitä vanhanaikaisia kyntteliä paksuine sydämineen niinkään helposti puhalleta sammuksiin."

Jörgen istuutui tuolille hänen viereensä: "Me emme tulisikaan toimeen ilman sinun kynttilääsi, äiti."

"Se on niin vanhanaikainen."

Iloisena kuin lapsi piti Martta ilmassa uutta kirkasta rahaansa.

"Katsos, äiti, uudeksi kesätakiksi!"

"Jörgen rakas, nytkö taas…"

"Ei ei ei ei!" hän keskeytti äidin. "Minä en voi kärsiä, että te pidätte niin paljon porua turhasta. Minun avustani ei todellakaan kannata puhua."

Liikutettuna puristi äiti hänen kättänsä, mutta ei virkkanut mitään.

"Kuinka unen laita on?" kysyi Jörgen.

"Kiitos, hyvin."

"Äiti kulta", puuttui puheeseen Martta, "kuinka, sinä kumminkin niin reippaasti voit sanoa 'kiitos hyvin', kun et kuitenkaan kahteen yöhön ole silmiäsi ummistanut."

"Olenhan minä! Mitäs se nyt on… kuulepas ennenkun menet… oletko käynyt teurastajan luona?"

"En ole, mutta minä menen nyt heti."

"Koeta hankkia meille vähän lihaa liemeksi härän lavasta."

"Kyllä minä."

"Ja sittenhän puhdistat isän mustat housut."

"Sen minä olen jo tehnyt."

"Kiitos, tyttöseni! Ja pidäthän sitten huolta, että hänen tohvelinsa ovat paikoillaan ja että yönuttu riippuu oven luona."

"Kyllä, äiti kulta… minun täytyy mennä paistoksiani katsomaan."

Hetken aikaa jutteli Jörgen äidin kanssa näppärästä Martta siskosta ja kelpo pojasta ulkona, jonka iloinen ääni juuri rallatti jotain laulunpätkää.

Yhtäkkiä hän tunsi syvää halua saada ilmaista äidille koko sydämensä — lähestyä häntä hellästi mielitellen, mahdollisesti saadakseen hänen myönnytyksensä ajatuksillensa.

Hän laskeutui polvilleen vuoteen ääreen, tarttui hänen käteensä ja hyväili häntä kuin pieni poika. Ja sitten: "Äiti kulta — —."

Mutta kuinka se jumalaa pelkääväinen vaimo säikähtyikään kuullessaan mitä hän ajatteli! Jyrkällä liikkeellä hän puolittain kohoutui kyynäspäiden nojaan ja tuijotti häneen:

"Jörgen, kuinka voit sellaisia ajatuksia pitää?"

"Niin, sellaista minä ajattelen."

"Mutta, onhan se mahdotonta."

"Miksi se mahdotonta olisi?"

Hän vaipui takaisin vuoteelleen ja tuijotti kauan eteensä niinkuin katsoo silloin, kun henki käy omia teitänsä.

"Mitä sinä sanoitkaan?" kysyi hän sitten.

"Minä sanoin, etten voi käsittää miksi se olisi niin mahdotonta."

Äiti ojensi hänelle hellästi kätensä ja virkkoi, äänessä omituisen murtunut sointu:

"Minä niin mielelläni soisin sinulle sen, jota rakastat. Mutta eihän sille mitään voi."

Niin jos Amalie olisi ollut uskoton, jatkoi hän, niin olisi hänellä ollut puolellaan Jumalan sana; mutta sitä hän ei ollut ollut.

"Mutta tapahtuuhan tuhansia avioeroja ilman uskottomuuden perusteetta."

"Tapahtuu, vaan se ei ole oikein. Jotka kerran on yhteen vihitty — —.
Se on pyhä side, Jörgen. Vaarisi koetti aina estää…"

"Vaari oli niin vanhanaikainen, niin ahdasmielinen raamatunkäsityksessään", keskeytti Jörgen häntä ja veti käden luokseen.

"Mutta tiedäthän itsekin, että Jumalan puhtaassa, selkeässä sanassa on kirjoitettu: Minkä Jumala on yhteensovittanut…"

"Mutta Jumala ei ole yhteensovittanut Amalieta ja minua. Jos niin olisi, niin minun täytyisi joutua epätoivoon sen tähden että hän voi kohdella minua niin ankarasti."

"Jörgen, sinä et tiedä, kuinka sanasi toisinaan sattuvat minuun."

"Niin, mutta se on totta äiti. Jos Jumala tässä jotain on tehnyt, niin hän on sytyttänyt syvän ja sydämellisen rakkauden Mariessa ja minussa ja määrännyt meidät elämään yhdessä verrattomassa onnessa."

Äiti vaikeni taas hetken aikaa ja katsoi eteensä miettivästi. "Minulla ei ole ollut verratonta onnea", kuului sitten hiljaa. "Ja kumminkin minä kiitän Jumalaa elämästäni."

"Niin — — on hyvä, että voit sen tehdä."

"Me emme käsitä Jumalan teitä, Jörgen; me tahtoisimme mieluummin laittaa teitä itse."

Nyt he olivat siinä entisessä umpisokkelossa, jossa ei ollut uloskäytävää; mutta hänen täytyi kerrankin saada tyhjentää sydämensä.

"Äiti, sinä, joka muutoin olet niin hyvä, kuinka voit sinä tässä ainoassa suhteessa olla niin kova? Miksi täytyy minun olla onneton, miksi minä en saa tulla onnelliseksi, kun minä nyt voisin."

"Enhän se ole minä Jörgen, sehän on Jumala."

"Onko se sitten niin, että ainoastaan sellaisilla ihmisillä kuin rouva Hahnilla ja hänen aatetovereillansa on lupa laittaa omia teitä? Onko kristittynä oleminen sitten vain itsensäkieltämistä ja kiduttamista?"

"Meillä on ilo, jota he eivät tunne."

"Niin sanomme me. Ja ne toiset sanovat: 'Tehkää hyvin, pitäkää ilonne Herrassa', ja niin he itse ottavat kaiken sen elämänonnen, jonka voivat kokoon haalia. Loppupäätös on, että he saavat kymmenen kertaa niin paljon iloa ja nautintoa kuin me muut."

"Synnillistä iloa ja nautintoa."

"Ei ole oikein puhua siitä noin ylimalkaisesti. Heidän joukossaan on monta hyvää, kelpo ihmistä. Syntiähän on ainoastaan se, minkä itse tuntee rikokseksi; mutta eivät he tunne omantunnonsoimauksia omien teiden laittamisesta, niinkuin sanoit, rouva Hahnissa ei ole vähääkään sitä, joka näyttäisi synnintunnolta, hän on niin ilonen ja terve kuin kukaan ihminen olla voi."

"En minäkään kiellä, että sellaisilla ihmisillä on paljon enemmän nautintoa, kuin meillä muilla tässä elämässä; mutta meillä on onnemme talletettuna."

"Ja täällä sitten kiusata itseänsä tuolla ijankaikkisella: Sinun pitää kieltäytyä, tuohon sinä et saa kajota, tuota sinä et saa tehdä."

"Sinä tiedät, mitä pyhä raamattu sanoo: 'Älkäät rakastako maailmaa, eikä niitä kuin maailmassa ovat'…"

"Niin, mutta emmehän voi olla maailmaa rakastamatta. Ei kaikki täällä maan päälläkään ole pelkkää jumalattomuutta ja pirullisuutta. Sinä elät yliluonnollisessa maailmassa, äiti, sinä et koskaan ole kokenut, mitä se on, että rakastaa sitä, jota ei voi saada, että päivät päästään väännellä tuskasta."

Äidin suun ympärille tuli omituisen raskas hymy, hän hääri nenäliinallaan ja hengitti kiivaasti mutta ei puhunut mitään.

"Jörgen", kuului sitten hetken perästä, "on yksi asia, joka kuuluu meille kaikille ihmisille — ennen kaikkia muuta — se, näet, että vakaasti pidämme silmäimme edessä sitä suurta, ijankaikkista päämäärää… että sen saavutamme, kun lyhyt matkamme täällä maan päällä päättyy."

"Pitääkö sitten luopua kaikesta, jota onneksi sanotaan täällä maailmassa."

"Ei, sitä meidän ei pidä; mutta se onni, joka kiusauksena tulee luoksemme, joka viekoittelee meitä luopumaan kristillisestä totuudesta ja jumalantunnostamme, ja josta luovumme Jumalan tähden, se muuttuu korkeammaksi onneksi, joka piiloutuu sisimpäämme ja jää sinne, kun kaikki muu onni maailmassa pettää; saat uskoa sen, Jörgen."

"Äiti, sinä teet elämän minulle niin ahtaaksi, niin kerrassaan sietämättömäksi!" Hän ponnahti ylös. "Minä en tahdo enkä voi taipua siihen, josta nyt olen puhunut."

Rouva Bang tunsi sen ranskalaisen sanan, että ymmärtäminen on anteeksiantamista. Ja hän ymmärsi poikansa ja antoi hänelle anteeksi hänen kiivautensa. Se, joka omassa rinnassaan kätkee kokemuksia siitä, kuinka nuori, rakkauden kiihottama veri voi joutua kuohuksiin, kun se törmää yhteen jumalantunnon kanssa, se, joka tuntee tuon niin syvällä ihmisluonnossa piilevän ja ikuisesti sykkivän onnenkaipuun ja luonnon tulisen vaatimuksen oikeudestansa päästä seuraamaan omien hyvien viettiensä lakia, se tuomitsee lempeästi nuorta rakkautta.

Äiti makasi katsellen häntä silmillä, joista puhui syvimmän osanottavaisuuden äänetön kieli. "Minun on sinua niin sääli", kuului vihdoin vavahtelevalla äänellä. "Saat uskoa, että minä hyvin ymmärrän, mitä sinä kärsit. Minä ymmärrän sen hyvin."

"Sitä ei voi kukaan ihminen", sanoi Jörgen heittäytyen tuolille.

"Minä voin, Jörgen, minä voin. Mutta minä en voi lohduttaa enkä auttaa sinua. Se taistelu on loppuun taisteltava."

Huoneessa oli kauan hiljaista.

"Avioliitto on niin vakavaa", kuului sitten taas vuoteelta. "Se on niin vakavaa", hän sanoi uudestaan ja tuijotti eteensä. "Mutta kristityille ihmisille, jotka ovat sitoutuneet Jumalan kasvojen edessä, ei ole muuta tekemistä kuin kestäminen."

"Mutta kun tuntea henkisesti sortuvansa… että on vaarassa menettämään ei ainoastaan ajallisen mutta ijankaikkisenkin onnensa?"

Tämä ei ollut häneltä oikein rehellisesti sanottu, sen hän hyvin tunsi; sillä hän ei voinut kieltää itseltänsä, että hän varsinkin viime aikoina oli huomannut mahdolliseksi tehdä elämästä jotain Amalienkin kanssa.

"Niin — —" virkkoi äiti nähtävästi hämmentyneenä. "Mutta sitä sinä et tee, Jörgen. Etköhän sinä ole verrattain onnellisissa oloissa?" kysyi äiti. "Amalie on hyvä. Ja hän on heristäytynyt tositoimiin, ja hän rakastaa sinua sitä paitsi. Saat uskoa, Jörgen, Amaliesta voi jotain tulla."

"Mutta itseäni minä en saa ajatella?"

Äiti pyyhkäsi kasvojaan nenäliinallaan: "Saanko sanoa, miten sinun pitää ajatella? Sinun pitää ajatella näin: Amalie on nyt kerran minun vaimoni; minä tahdon olla hänelle uskollinen aviomies ja pitää Jumalan antamana elämäntehtävänä, että johtaa hänen elämäänsä ja elää niin hyvin ja kauniisti hänen kanssaan kuin suinkin voin. — Sillä tavoin teet jotain elämästä, usko se. Sen voiton saa jokainen ihminen, joka elää jonkun hyvän eteen, ja jolla aina kaikkien huokausten ja taistelujen takana on tämä tietämys: sinä teet mitä voit."

Hänen tummiin silmiinsä tuli äkkiä omituinen loiste: "Tee itsesi väkeväksi, Jörgen! Meidän ihmisten on kestettävä koetuksemme."

"On niin helppo muiden sanoa, että on kestettävä."

"Niin, — —", vastasi äiti itsekseen ja vaikeni.

Mutta sitten hän taas käänsi katseensa Jörgeniin: "Vaarisi puhui niin paljon siitä suuresta voimasta meissä…"

"Niin kyllä minä tiedän", keskeytti hän häntä ja nousi.

"Niin, sinä sanot sen kyllä tietäväsi; mutta ajatteletkos sitä myöskin oikein, rakas Jörgen? Otatko sen vakavasti?"

"Hän kertoi, että hänen vanha isänsä niin usein oli mieliin painanut, että kristittyin ihmisten oli nähtävä avioliitossa jotain enempää kuin vain maallista yhdistystä; he olivat etsineet ja saaneet kirkon siunauksen ja heidän oli joka päivä muistaminen, että heillä oli pyhä tehtävä toisiinsa nähden: heidän oli rukoiltava toistensa puolesta, rukoiltava rakkautta ja voimaa, ja auteltava toisiaan kasvamaan ijankaikkisuutta varten…"

Jörgen seisoi äänetönnä ja katsoi synkkänä ikkunaan päin.

"Sinä puhuit kerran joidenkuiden kirjain julkaisemisesta", alkoi äiti hetken päästä ikäänkuin päästäkseen toiseen puheaineeseen.

"Minä en voi tehdä mitään."

"Kyllä sinä voit; meissä on enemmän voimaa, kun me tiedämmekään, kun vaan tahdomme."

Hän väänsi ruumistansa syrjään, niinkuin hänelle oli tullut tavaksi.

"Jörgen!" — Äiti tarttui taas hänen käteensä, "Muistatko, kun olit pieni — kun panit nukkumaan vuoteellesi ja minä olin laulanut sinulle: Nyt silmän' ummistan', niin sinä et tiennyt kuinka ristisit pienet sormesi, kun meidän viimeksi oli rukoiltava isämeidän; niin minun oli otettava kätesi ja pantava ne ristiin — sillä kertaa sain sen sinulle niin kauniisti opetetuksi."

Kaksi kyyneltä vierähti Jörgenin poskelle: "Hyvästi, äiti!"

XVII.

Rakkaus, sinä kaikkien sielujen itsevaltias, sinä salainen suurvalta, joka yhdistyt ihmisluonnon voimakkaimpiin viettoihin, hyviin ja eläimellisiin, joka mielessä elvytät aavistamattomia voimia, herätät, yllytät, kidutat, teet lempeäksi ja hyväksi, teet rajuksi ja pahaksi — rakkaus, sinä arvaamaton, sinä voimakas, joka pakotat yhden sydämen uhraamaan punaisen sydänverensä ja kiihotat toisen verhoihin — rakkaus kuinka tutkimaton ja arvoituksen tapainen onkaan olentosi!

Jotain tällaista kuuli Jörgen Bang, kun hän eräänä sunnuntaina meni kirkkoon etsimään sovitusta maailman hallitsijan kanssa. Mutta hän ei voinut käyttää kuulemaansa, se vain enensi hänen hämmennystänsä. Eikä se ollutkaan toivo saada kuulla rovastin suusta kehottavia sanoja, joka oli ajanut hänet tänne, vaan toivo lempeästä kohtauksesta itse rakkauden alkulähteen kanssa, toivo saada tuntea Jumalan myönnytystä siihen päätökseen, joka alkoi juurtua hänessä, ja saada siitä voimaa murtamaan vanhan elämänsä ja rohkeutta siirtymään uuteen.

"Mutta on olemassa rakkaus, jonka olento on yksinkertainen, kuin lapsen rakkaus", kuului edelleen saarnatuolista, "rakkaus, joka yhdistyy ainoastaan siihen ihmisluonnossa, joka on puhdasta ja hyvää: se on uskon ja toivon sisar, maailmallisen mielen voittaja ja joka virtaa liikutetuista syvyyksistä ja laskee intohimonsa uhrin, koko hellyytensä täydellisyyden Jumalan jalkojen eteen."

"Maailmallisen mielen voittaja", kertoi Jörgen itsekseen. Siinä se taas oli, se tavallinen nuotti 'kieltäytymisestä' ja 'alistumisesta'. Hänessä elpyi kova tunne, ja muuan ajatus välähti hänen mieleensä: eiköhän Feuerbachin sanoissa ole totta, että kristinusko on sydämetön, julma oppi?

Rovasti oli sillä välin joutunut puhumaan taistelusta lihan ja hengen välillä:… "Tämä lakkaamaton taistelu meissä Jumalan ja maailman välillä, tämä tunteminen olentonsa syvyydessä: sinä kuulut maailmaan, sinä olet ainetta maailman aineesta, elämä sen elämästä, kuohuen halua antautua sen nautinnoihin — tuo, että puristautuu kiinni siihen, jota rakastaa, että taistelee kaikilla sielunsa voimilla löytääkseen ja pitääkseen kiinni onnen niinä harvoina hetkinä, kun täällä maailmassa elämme — ja toisaalta tuntea, että rinnassa on Jumalan ikävöiminen, tuska ja pelko hänen armonsa menettämisestä, syvä tunne, joka lakkaamatta kuiskaa että kieltäymisen voitto, ja pyhä lämmin antauminen Jumalalle on elämän korkein onni — —."

Sen enempää Jörgen ei kuullut. Oli kuin rovastin isot harmaat silmät, jotka katsoivat alas suoraan häneen, olisivat hajottaneet hänen ajatuksensa joka taholle. Oliko tuo sanottu hänelle? Oliko äiti kertonut kaikki rovastille? Vai rovastin oma vanha taisteluko se kajahti noissa sanoissa?

Kotimatkalla hän kulki Möllerin kanssa, joka myöskin oli ollut kirkossa.

"Merkillinen mies se rovasti", virkkoi Jörgen, "hän puhuu aina niin paljon rakkaudesta".

"Tiedäthän sinä sen, että sydämen kyllyydestä suu puhuu — —."

Jörgen astui mietteissään. "Olipa surullista ettei hän saanut sitä, jota nuorena rakasti."

"Hän oli nainut vaimo."

"Niin, minä tiedän sen, se on, olen arvaillut, että se oli rouva Brun."

Vanhus vaikeni hetkisen. "Se on salaisuus."

Jörgen puhui äänellä, kuin olisi hänelle rovastin rakkausjuttu ollut yhdentekevä, mutta olihan jostain puhuttava.

"Eikö se nainen sitten pitänyt hänestä?"

Möller seisattui ehdottomasti ja veti ylös kulmansa: "Hänhän oli nainut vaimo, sanoin minä."

"Mutta onhan niitä niin monta… niinkuin hänkin tuossa."

Rouva Hahn se miehensä kanssa ajaa suhisti ohitse ja tervehti säteilevine silmineen.

"Niin", mutisi Möller pannen taas jalkansa liikkeelle.

"Luopuivatko he kohta toisistaan?"

Vanhus seisattui taas ja katsoi taaksensa. "Sen verran vain voin kertoa sinulle, että hän nuorena pappina myöhäisenä iltahetkenä kuin muinoin Nikodemus tuli vaarisi luo neuvoa saamaan: 'Niin ja niin, me rakastamme toisiamme — mitä on meidän tekeminen?' — Silloin otti vanha pastori Raudrup raamattunsa ja avasi sen: 'Lukekaa tämä!' — Niin, sen paikan hän hyvin tunsi; mutta olihan Paavali lausunut sanoja, jotka kristityille ihmisille näyttivät avaavan tien eroon. — Mutta siitä ei tullut mitään; he eivät voineet."

Jörgen meni kotiin ja istuutui lukemaan. Mutta hän ei voinut lukea, ei istua. Aina ja alinomaa hän palasi takaisin pyhyyden rikkomiseensa, väkivaltaiseen avioliiton pyhyyteen murtautumiseensa. Pitäisikö hänen koko elämänsä ajan kärsiä tämän rikoksensa takia?

Mikä kärsimätön este se olikaan, tuo omatunto! Oli kuin uskonnollinen tunne olisi itseensä imenyt kaikki muut tunteet ja muodostanut ne pyörteiksi väkevään virtaansa.

Hän tuli ajatelleeksi rovastia ja rouva Brunia. Ja hän käsitti tällä hetkellä selvemmin kuin koskaan ennen, kuinka valtava voima Herran pelko on tuhansissa ihmissydämissä. Sillä välin kun miljoonat, joilla ei ole mitään tekemistä Jumalan kanssa, tyydyttävät elämänhaluansa sisällisten epäilysten vaivaamatta, niin vakava kristitty joka toinen päivä törmää omantuntonsa muuria vasten, jonka ovat muodostaneet Sinain käskyt ja äänet seitsemän autuuden vuorelta. Ja niin nämä kärsivät Jumalan lapset hiljaisesti nöyrtyvät ja laskevat kärsimisensä uhrin, hellyytensä täydellisyyden Jumalan jalkain eteen.

Kuinka he voivat? Kuinka voi kukaan ihminen niin tyynesti taipua asiassa, joka koskee sydämen sisimpiä juuria? Jos mikään maailmassa oli hänelle mahdotonta, niin oli se, että mielestään juurruttaa kaikki ajatukset yhdistymisestä Marien kanssa. Olihan hän yrittänyt sitä kerta kerraltaan, oli taistellut niin rehellisesti kuin voi. Mutta ei ollut sitä päivää, jolloin hän ei aamusta iltaan ajatellut häntä, ei ollut sitä yötä, jolloin hän ei häntä kohdannut; hän näki hänet kun aamu sarasti hänen ikkunoistansa, hän asusti hänen huoneissansa — Amalien hahmossa — hän kattoi hänen pöytänsä, järjesti huoneita, tuli portaita alas mustetölkin kanssa kirjakauppaan, hymyillen kummallisilla silmillänsä.

Oli päiviä, jolloin tuntui, kuin koko hänen sisällinen elämänsä olisi irtaantunut liitoksistansa ja uhmaten hyökännyt kaikkia niitä vastaan, joiden ahdasmielinen jumalisuus astui hänen onnensa tielle. Ja se ajatus, joka ennen varovaisesti nosti päätänsä hämärästä, kohoutui nyt kirkkaaseen valoon ja muuttui ääneksi, joka puhui voimakkaita sanoja hänen puhtaasta, selvästä ihmisoikeudestansa. Minkätähden se ei voisi tapahtua, kun Amalie vapaaehtoisesti uhrautui eikä rahoistansakaan välittänyt — minkätähden se siis ei voisi tapahtua?

Salaisella innolla hän ryhtyi lukemaan raamattua, luki läpi Mooseksen kirjat, tutki vuorisaarnaa ja Paavalin Epistoloita, tutki ja mietti päivät ja yöt.

Kun hän näin eräänä päivänä muutamassa vastailmestyneessä Etiikassa luki tunnetun yliopiston professorin kirjoituksen avioerosta, niin hänelle oli suuri ilo nähdä, kuinka vapaalla kannalla kirjan tekijä oli tähän kysymykseen.

Lakkaamatta hän mielisteli ja houkutteli omaatuntoansa. Ja päivä päivältään hän pääsi kappaleen eteenpäin. Hänen ajatustensa esine menetti tämän jokapäiväisen menettelyn kautta vähitellen terävät kulmansa ja kävi helpommin hallittavaksi. Hänen rakkautensa sai raamatun sanan taivutetuksi aivan uusien näkökohtien valoon, joita hänen sisin tunteensa tosin kieltäytyi hyväksymästä, mutta joihin se lähemmän ja tarkemman harkinnan perästä yön yksinäisinä hetkinä vähitellen yhä enemmän tutustui.

Sanomattoman keventävää iloa hän tunsi lukiessaan seuraavaa muutamassa vapaamielisessä kirkollisessa lehdessä:

"… Avioerokysymys on lopultakin omantunnonkysymys, josta jokaisen on päättäminen itsensä ja Jumalan kanssa salakammiossa, ja jota ei saa eikä voi alistaa minkään inhimillisen oikeuden tutkittavaksi…"

Vallan kuin hänen sydämestänsä puhuttu. Kun hän nyt kovan hengellisen taistelun perästä oli päässyt tähän varmuuteen: se ei ole ainoastaan luvallista, se on välttämätöntäkin, siitä riippuu kahden ihmisen onni — —! Oi, Jumalan kiitos, tuntui kuin koittaisi hänelle uusi päivä!

Joka kerran, kun pääkaupungista tuli kirjalähetyksiä, valtasi hänet levottomuus, kunnes hän ne sai avatuksi. Ensiksi hän aina taittoi romaanien ja runokokoelmien uutuuksiin. Niissä sykki uusi aika. Kenpä voi kieltää, että niissä, näissä kapinallisissa kirjoissa, oli omituinen voima, ne kun asettivat miehuullisen uhmansa vanhentunutta kirkollista tapaa vastaan ja lauloivat suuren intohimon korkeaveisuuta sävelin, jotka löysivät vastakaikua joka ainoassa nuoressa rinnassa yli koko maailman.

Mutta ne rahat, ne rahat! Eron hän saisi läpiviedyksi, hänhän tiesi, että Amalie pian toipuisi ikävästänsä ja kenties tulisi onnelliseksi toisen kanssa; mutta ne rahat? Se jäytäisi häntä läpi elämän — eniten Olli Kongen takia — jos todellakin kävisi siten, että side katkaistaisiin ilman että myötäjäiset maksettiin takaisin.

Silloin eräänä päivänä astuu kullan haltiatar hänen eteensä sormi kohotettuna: "Minä tulen."

Vanha Möller se tuli haltijatar kainalossaan. Hetken aikaa tirkisteltyään hän taskustaan otti esiin asiapaperin: "Tahdon nähdä, voisinko sinua hiukan ilostuttaa, pikku Bang."

Avatessaan paperin näki Jörgen ensiksi leiman, jossa oli kolme jalopeuraa ja kruunu. Silloin valtasi hänet vavahteleva aavistus.

"Olet kai aavistanut minkälainen 'viimeinen tahtoni' tulisi olemaan?" Vanhus otti hyppysellisen nuuskaa. "Minullahan ei ole ketään, jota voisin omakseni sanoa, paitsi sinä."

Nuori mies oli käynyt aivan kalpeaksi. "Minä en tiedä, kuinka teitä kiittäisin."

"Ei sitä niin paljon ole — kaikkiaan vain noin viisi-kuusitoista tuhatta."

Jörgen katsoi häneen, silmät kyyneltyivät, yhtäkkiä hän kiersi käsivartensa hänelle kaulaan ja säikäytti vanhan herran painamalla suutelon niille huulille, joita ei moniin, moniin vuosiin oltu suudeltu.

Nuoren miehen mieleen tuli ennen aavistamaton jäntevyys. Kaikki tiethän hänelle nyt tasoitettiin! Hän tunsi, että nuori veri vielä virtaili hänessä, rohkeus kiihtyi, kaihon, rakkauden silmitön rohkeus; toiminnan hetki oli tullut, mikään maailman mahti häntä ei enää pidättäisi. Hän tiesi kyllä, ettei hän Amalien kanssa vielä ollut viimeistä sanaa puhunut, mutta ei auttanut; hän tiesi myöskin, että odotusaika tulisi pitkäksi. Ja kumminkin — olisikohan se pitkä? Ei se olisi pitkä, sen täyttäisi koko se juhlailo, joka aina käy suurten tapausten edellä. Omantunnontuska ja hurmaava toivo täyttivät hänen sielunsa, oli kuin hellimmät, hennoimmat tunteet hänessä olivat taistelleet rajusti uhmailevien liikutusten kanssa — nyt piti selvityksen tapahtua; jos Marie kieltäytyisi, niin sitten Jumalan nimessä — —

XVIII.

Iltapuoleen eräänä pimeänä syyspäivänä istui eräs nuori tyttö sankarihaudalla Ödumin nummella katsellen Vejlen metsiin päin. Nummi levitteleikse hänen ympärillänsä kuni iso, ruskea kokos-syistä tehty matto, etäällä idässä seisoi metsä sinertävänä ilmapohjana, luonto oli synkkä ja raskas.

Niin monta, monta kertaa hän oli istunut täällä haudalla katsellen itään päin, muutamaa metsänaukkoa kohti; sillä sielläpäinhän — —

Niin elävänä hän siinä hänen edessänsä seisoi; niin korkeana, niin terveytimisenä, hiukan ryhditönnä liikkeissään — sinä suurena lapsena, joksi Möller häntä aina sanoi.

Hän näki hänet sellaisena kun hän oli puodissa, aina terveenä, raittiina ja iloisena, jutellen yhtä ystävällisesti rikkaiden kuin köyhienkin kanssa, avuliaana ja herttaisena, hän näki ja kuuli hänet, sellaisena kun hän seisoi korokkeella konserteissa, vilkaisten iloisia silmäyksiä tuttavilleen kuulijain joukossa, ja myöskin hänelle, kierrellen tummia viiksiänsä ja singahuttaen voimakkaita barytoni-säveleitään tuolla lapsellisen iloisella reippaudella, joka pani kaikki sydämet sykkimään mieltymyksestä.

Hän näki hänet useissa eri tilaisuuksissa, jotka hän oli säilyttänyt muistissansa; siinä hän istui pianon ääressä laulaen kasvot ylöspäin käännettyinä, tuossa hän juoksi hakemaan vettä, kun palvelijatar oli sairas — tuossa hän hyppäsi ulos luhdinikkunasta noin 5—6 kyynärän korkeudelta, joutuakseen pelastamaan erästä poikaa, joka satamassa oli pudonnut veteen.

Mutta sitten oli äkkiä hänen silmäinsä edessä se viimeinen kuva, mikä hänellä oli hänestä — mies, jonka silmistä puhui sydänsuru.

Värähdellen vilusta kääriytyi hän isoon saaliinsa, puristi käsivarret kylkiinsä ja kyyristyi kokoon. Kauan hän istui siinä liikkumatta, katsoen ylös ilmaan suurine säteilevine silmineen, jotka kerta kerraltaan kysyivät Jumalalta. "Miksi olet tehnyt tämän?"

Miksi oli Jumala sytyttänyt liekin hänen ja Jörgenin sydämessä, kun hän ei kuitenkaan tahtonut heidän käsiään yhdistää? Miksi piti hänen istua tässä tämä tuska rinnassansa, sydämessä tämä kalvava kaiho, ja kauas kantava katse, joka metsien ja vesien yli näki suorastaan siihen kotiin, jossa hänellä oli ollut vaikutusalansa, ja jossa hänen henkensä vielä nytkin asui yöt ja päivät, mutta johon hän ei koskaan enää saanut astua? Miksi kirjoitti Jumala niin monen ihmisen elämälle lakeja niin arvoituksentapaisella kirjoituksella, ettei sitä kukaan voinut lukea?

"Hyvää iltaa, neiti!" hän kuuli miehen äänen sanovan.

Hän katsoi tielle päin. "Onko teillä kirjettä minulle?"

"Onhan minulla."

Vanha postimies oli poikennut pari kyynärää tieltä ja nousi haudan sivua…

"Ei, ei, kyllä minä tulen alas teidän luoksenne."

"Kiitos, kiitos, vaikea minua kankeilla säärilläni onkin nousta noin jyrkkää mäkeä", sanoi hän hengästyneenä, "ne täyttävätkin seitsemän kertaa kymmenen ja nuo hevoset tässä", jatkoi hän osottaen vääriä sääriään.

Postimies hääräili laukkunsa kanssa ja vilkasi vähä väliä neitiin.

"Tehkää hyvin, neiti!"

"Kiitos!" Hän vilkasi kirjeen päällekirjoitusta ja kalpeni. "Tuo iso
'F' leveine koukeroineen — —"

"Siitä olisi pikkunen maksu, hyvä neiti, siitä kirjeestä —"

Mitä ihmettä kirje häneltä!

"Niin, niin, sehän on totta, kiitoksia nyt!" hän otti esiin kukkaronsa ja hypisteli sitä kuumeentapaisesti.

Postimies vilkasi kukkaroon: siinä oli sekä 5, 10 että 25 äyrisiä.

Neitonen ojensi hänelle 25 ävrisen: "Olkaa hyvä, Walle!"

"Suuret kiitokset, neiti, liikaahan tämä on."

"Ei ole. Kiitos nyt vaan!"

Postimies pyyhkäsi nenäänsä ja nuuhkasi ilmaa sieramiinsa.

"Tämä pussi on raskas kantaa", jutteli postimies.

Neitonen ei kuullut mitä hän puhui, hänen sormensa hypistelivät kirjettä, hän katsoi postileimaa, päiväystä, hänen sydämensä sykki kiihkeästi odotuksesta.

Postimies hääri yhä laukkunsa kanssa. Kun remmi oli vedetty niin tanakasti kiini remmin ylipäänsä voi vetää, alkoi hän napittaa takkiansa ja asettaa laukkua olalleen. Ja kestääpä kotvasen, ennenkun saa sellaisen vanhan, vastahakoisen laukun, joka aina vain pyrkii hankaamaan, riippumaan oikein alalla.

Kun laukku vihdoinkin otti asettuaksensa, pyyhkäsi hän taas. "Käsivarttakin pakottaa, ja se on käynyt kankeaksi monivuotisesta kantamisesta."

"Onhan teillä vielä muitakin myttyjä kannettavana kuin postilaukku."

"Ainahan niitä on."

"Ja kaiketi teillä on kovin pieni palkkakin, Walle? Kas tässä on toinen 25 äyrinen — olkaa hyvä!"

"Paljon kiitoksia, neiti! Te olette kovin hyväntahtoinen."

Hän nyökkäsi: "Terveisiä Marenille!"

"Kyllä niitä menee. Hyvästi nyt, ja suuret kiitokset, neiti!"

Ja vääräsääri läksi astumaan tietä kohti.

Vapisevin sormin veti nuori tyttö kirjeen kuorestaan ja katsoi allekirjoitusta. Sen luettuaan hän kulki haudan vastaiselle puolen, viitasi katseen oikeaan, katseen vasempaan ja eteenpäin ja istuutui sitten muutaman pensaan alle. Ja luettuaan kirjeen vaipui käsi alas ja hän katsoi eteensä mitään näkemättä, hengästyneenä, voimatta selvittää ja järjestää ajatuksiaan.

Sitten hän käänsi katseensa taivaalle — kaksi suurta, säteilevää silmää, jotka kysyivät jumalalta: "Mitä tämä on?"

Aurinko, joka siihen saakka oli piiloutunut ja vaaninut pilven takana, ikäänkuin odotellen, että hän lukemisensa lopettaisi, tuli nyt äkkiä näkyviin ja valoi nummen ja etäisten metsien yli punaisenkellertävän valovirran. Hän muisti ehdottomasti sen aamun siellä Himmelbjaergetillä. Hänen sydämensä sykki veren koko levottomalla voimalla, vavahteleva valo- ja värivirta, käsittämätön paljous väikkyviä ajatusvivahduksia lipui mieleen ja pani hänen sisimmän sielunsa vapisemaan.

Samassa alkoi Odumin kirkon iltakellot soida. Kellojen ääni ja iltarusko yhdistyivät elvyttämään hänessä uusia muistoja, joukottain mielikuvia, jotka tunkivat sieluun heleän, hellän soiton ja loistavan auringonkehän ohella.

"… Pankaa kernaasti minutkin siihen romaaniin… kaksi nuorta, joiden täytyy paljon kokea; mutta vihdoin viimein — ja sitten soivat kirkonkellot."

Hän puristi käden rintaansa ja ummisti silmänsä. "Taivaan Jumala, mitä tämä on?"

Ei, olihan se mahdotonta, tämä, että aivan äkkiä tulla muutetuksi maailmaan, joka säteili ja välähteli onnesta… että tämä käsittämätön tapahtuisi… että Jumala nyt tahtoisi tulla yhdistämään heidän kätensä…

"Ei, ei, eihän se ole Jumala", kuului samassa hänen sielussaan.
"Erotettu…?"

Samassa hän myöskin tunsi pettymyksen kylmän virran valahtavan sieluunsa. Hän avasi silmänsä, värisi, katsoi hämmentyneenä ympärilleen. Missä hän oli?

Nyt hän huomasi valonhohteen kadonneen nummelta ja metsästä, aurinko oli jälleen mennyt pilven taakse, nummen peitti synkkä hämärä, metsä oli entistään pimeämpi.

Hän pyyhkäsi käsiään ja vaipui kokoon niin tuiki avuttomana, kuin ikänään sydän voi olla, joka on vapaana lennellyt rajattomissa korkeuksissa, mutta äkkiä tuntee itsensä heitetyksi takaisin entiselle paikalleen Jumalan järkkymättömien lakien taakse.

"Niinpä luulinkin…!" kuului samassa miehen ääni, ja pikku tyttönen riensi hänen luokseen.

Marie pisti kirjeen taskuun, pyyhkäsi pari kyyneltä silmistään ja nousi.

"Minä olin näkevinäni sinun istuvan täällä ylhäällä… kuinka, sinä näytät niin surulliselta?"

"Tietoja kodista."

Nuori pappi nyökkäsi ymmärtävästi päätään. "Niin", kuului kuin keskellä huokausta — "siihen tarvitaan aikaa."

Neitonen ymmärsi hänen puhuvan hänen ja hänen äitinsä surusta.

"Kaikki olemme jotain semmoista kokeneet", puhui hän edelleen. "Mutta aika ja Jumalan johdatus parantaa kaikki haavat." Hän taputti neitosta osanottavasti olalle.

"Me koetamme viihdyttää sinua kotona, niin hyvin kuin käsin voimme; sinä olet tehnyt niin paljon meidän eteemme."

"Minä en voi kärsiä, että sinä siitä aina puhut."

"Mutta onhan se totta, Marie rakas. Sanoin juuri äsken äidille — pikku Kaja kuuli sen —: 'Eikö ole kumma, että yksi ainoa ihminen voi tehdä kodin niin miellyttäväksi ja herttaiseksi monelle? Täällä Marie on asuskellut ja rakentanut puolittain hävitettyä kotia ja saanut siihen entisen herttaisen, kodikkaan tunnelman…' niin, sen sinä olet tehnyt, ja sitä emme koskaan unohda."

Neitonen katsoi häneen. Hänen äänessään oli niin syvää kiitollisuutta.

"Menemmekö kotiin?"

Aivan itsestänsä järjestyivät he siten, että nuori pappi ja nuori taloudenhoitajatar otti kumpikin pienen lapsenkäden omaansa ja kävelivät näin pappilaa kohti.

Keskustelu ylemmän ja alemman luomakunnan sopusoinnusta ja tämän sopusoinnun vaikutuksesta ihmissydämeen, tunnelmien yhtyminen hiljaisen illan loppuakordiin käänsi vähitellen Marien ajatukset uusille urille.

Nuori leskimies käveli katsellen kotiaan, joka näytti pieneltä lehdettömältä metsiköltä jossa oli aukko ja savua tupruava uunin piippu.

Taaskin virtasi lounaasta punertavaa valoa.

"Kas, tuossa on aurinko taas!" huudahti pappi. "Yhtäkkiä näkee kymmenen kertaa niin kauas kuin tavallisesti! Ja koko maailma on purppurahohteessa!"

Neitonen ei vastannut, hänen mielensä oli kaukana muutamassa paikassa, jossa eräs toinen oli puhunut niistä väkevistä valovirroista, jotka äkkiä tulla kohahtavat ja elvyttävät meissä elämän.

Pappi vilkaisi katseen häneen. Niin hienolta ja kauniilta hän näytti tässä valaistuksessa. Katsoi sitten pientä tytärtänsä, käänsi katseensa taivaalle ja sitten kotiinsa.

Hänen silmänsä säteilivät. Hänestä tuntui kuin hän ei koskaan olisi nähnyt kotiansa niin ihanassa rusohohteessa.

XIX.

Eräs nuori rouva istui ja luki;

Ödumin pappilassa…

Amalie rakas

Miehesi on kirjoittanut minulle muutamasta asiasta, joka saattoi minulle syvintä tuskaa. Olin ajatellut, etten ollenkaan vastaisi, minusta kun tuntui varsin mahdottomalta siitä asiasta mitään kirjoittaa; mutta kahdeksan päivän miettimisen perästä olen tullut siihen päätökseen, että minun on siitä tehtävä selkoa, ja niin tulen minä nyt tässä luoksesi, Amalie rakas, pyytäen saada istua viereesi jonnekin yksinäiseen nurkkaan ja ottaa kätesi ja avata sydämeni sinulle, niin että näet pienimmänkin salakäytävän siinä.

Rakas Amalie, miehesi on sanonut minulle kaikki, kertonut minulle kuinka sinun ja hänen suhteensa on. Hän on rehellisesti sanonut minulle, että sinä rakastat häntä, senkin hän on rehellisesti tunnustanut, että sinä olet voittanut hänen kunnioituksensa ja mielihartautensa suuremmassa määrässä kuin koskaan ennen, mutta että hän sittenkin on onneton ja voisi tulla onnelliseksi ainoastaan aivan uusissa oloissa. Ja kun sinä nyt, Amalie rakas, itse olet tarjoutunut jättämään paikkasi, että hän tulisi onnelliseksi, niin olet sinä sillä antanut uhrautumisen ja hyvyyden todistuksen, joka pakottaa minun hartaaseen ihailuun. Mutta uhriasi ei vastaanoteta.

Nyt kai voinen sanoa sinulle, ilman että siitä vihastut, että minulla viime vuosina on ollut paljon salaisia ajatuksia, jotka ovat tehneet minun levottomammaksi kuin mikään muu elämässäni; mutta minä voin todistaa Jumalan edessä, etten hetkeäkään ole ajatellut häiritä suhdetta, jota ei kuitenkaan koskaan voi purkaa. Minut on kasvatettu vanhassa uskossa, ja minä arvelen, että se side, josta tässä on puhe, on niin pyhä, etteivät kristityt ihmiset sitä saa rikkoa.

Tahdotko tervehtiä miestäsi ja kiittää häntä uskostansa minun moniin hyviin ominaisuuksiini, joita minulla kuitenkaan ei ole. Hänellä on varmaan entisajoilta valokuva minusta, sen minä mielelläni ottaisin takaisin, kun tahtoisin antaa sen toiselle, joka on pyytänyt kuvaani.

Pyydän, että poltat tämän kirjeen ja lyhykäisesti kerrot hänelle minun vastaukseni.

Ja nyt hyvästi, sinä hyvä, rakas Amalie! Suokoon Jumala, että tulevaisuutesi olisi yhtä valoisa kuin sydämesi on hyvä!

Mielihartaudella

Marie Römer.

"Jörgen…" hän ei tiennyt mitä sanoisi. Sitten hän puhkesi itkuun ja paneutui hänen rintaansa vasten.

Hän ei hämmästynyt nähdessään kirjeen, hän Amalielle kirjoittaneensa neiti Römerille, ja hän arvasi että vastaus tulisi Amalielle. Mutta nähdessään sanat "Sinun uhriasi ei vastaanoteta", oli kuin kaikki suonet ja hermot hänessä olisivat jääksi muuttuneet.

Sitten kävi mieli katkeraksi. Että hän voi sanoa ei, kun hän piti hänestä ja tie oli auki! Ettei häntä vähääkään ollut koskettanut uuden ajan henki, tuo uusi vapaa käsitys ihmiselämästä ja kristillisyydestä!

Mutta tämän katkeruuden alla virtasi toinen maanalainen virta: hänen uskonsa kunnioittaminen — — joka oli hänen omansakin. Hän tiesi hyvin tämän pohjavirran olemassaolon, hän huomasi yöt päivät sen virtauksen; mutta sen kohina oli viime aikoina heikkenemistään heikentynyt, ja hän oli arvellut sen lopulta katoavan — ties mihin onkaloon hänen sielussaan.

Kun Jörgen oli mennyt puotiin, istuutui Amalie kirjoittamaan. Oikein sydämellisesti ja kauniisti hän aikoi kirjoittaa Marielle. Marie parka, ja Jörgen parka! Kun he nyt niin sydämellisesti pitivät toisistansa!

Muste oli sakonut, eikä tahtonut juosta kynässä; hän kaasi siihen pari tippaa öljyä, ja sitten se juoksi.

Yhä kuumempina virtasivat kyyneleet hänen kasvoillensa, sitä myöden, kun häntä vallitseva iloinen ja kaihomielinen tunne pääsi valloillensa.

Sitten hän lopetti monilla sydämellisillä terveisillä "ikuisesti uskolliselta ystävättäreltäsi". Kirjeen sivulle hän pani jälkikirjoituksen, jossa hän pyysi anteeksi haalistuneen kirjoituksen, johon oli syynä öljyinen muste. Ja toisella laidalla hän tunnusti olleensa hyvin luulevainen, mutta nyt hän oli rauhallinen ja iloinen, ja hän ajatteli Marieta niin rakkaasti, kun hän illalla pani maata ja tuli oli sammutettu.

Ja lähetettyään palvelijattaren viemään kirjeen, henkäsi hän pitkän vapautuksen huokauksen kynttiläkruunua kohti, ponnisti rintansa ulospäin ja meni nuoren kuningattaren ryhdillä toimiinsa. Kului muutamia päiviä. Jörgen kulki taas pää pystyssä. Luopuisiko hän elämänsä suuresta unelmasta tuollaisen kieltävän vastauksen takia, tuollaisen tuskaisen kiellon takia jonka oli pusertanut esiin väärinkäsitetty, vanhanaikainen opinkohdan kunnioitus, josta kristityt ihmiset nykyaikana irtaantuivat? Ei ja uudestaan ei. Niin, ellei hänellä sydämessään olisi se varmuus, että Marie rakasti häntä ja oli kirjoittanut kirjeensä onnettoman rakkauden tuskissa —. Mutta hänellä oli se varmuus, ja tämä varmuus olisi hänen voimanansa kaikissa tulevissa taisteluissa.

Kun hän eräänä iltana tuli ylös Amalien luo, kysyi tämä; "Jörgen, missä kynttiläjalat ovat?"

Jörgen vastasi äänettömällä, torjuvalla liikkeellä.

"Ei se nyt enää mitään tee", vakuutti Amalie luottavasti.

"Elä puhu siitä tänään", pyysi Jörgen.

"Jörgen!"

"Niin, minä en voi."

Ensi kerran näki Jörgen hänen silmäinsä kostean kiillon takana loimuavan hehkun.

"Onko hän sitten minua niin paljon parempi?" kysyi Amalie ja oikasihe.

"Ei hän sitä ole; mutta… oi, Amalie, anna minun päästä puhumasta siitä tänään; minä en voi."

Nopeasti hengitettyään muutamia kertoja jatkoi Amalie: "Minä en tiennyt muuta, kun että kaikki nyt oli selvillä."

"Kuinkapa se selviytyisi?"

Jörgen näki kaksi pyöreää silmää, joissa kiilsi heijastus jostain, jota hän ei voinut selittää — heräävästä hurjuudesta — — mitä se oli?

"Amalie…!" Jörgen laski kätensä hänen käsivarrelleen.

"Sinä lupasit kerran Jumalan edessä olla minulle uskollinen", puhkesi hän puhumaan. Hänen alahuulensa vavahteli kuin pienen tyttösen, joka tuntee, että hänelle tehdään vääryyttä.

"Amalie rakas, olethan itse tarjoutunut eroamaan minusta?"

Huuli vapisi yhä enemmän.

"Ole rauhallinen Amalie! Sinä et enää ole sama hemmoiteltu lapsi kuin meidän naimisiin mennessämme; täytyyhän sinun käsittää, ettei yhdyselämämme ole sellaista kuin sen tulisi olla, ja ettei se koskaan siksi tulekaan, siitä syystä, että siltä puuttuu oikeata perustusta."

"Miksi otit minut?"

"Niin — — miksi otin sinut?" Oli kuin hänen etevämmyytensä tunne olisi kerrassaan luhistunut. "Minä otin sinut pelastaakseni isäni Vridslöselillästa", vastasi hän vihdoin jonkinlaisen rehellisyyden kaiulla äänessään. "Minä otin sinut rahaisi tähden, eikä sentähden, että rakastin sinua, sillä sitä minä en tehnyt."

Amalie puristi kätensä yhteen ja hengitti lyhyeen. "Ja nyt sinä olet minut loppuun käyttänyt?"

Tällä Amalie kosketti sitä kohtaa hänen omassatunnossansa, joka vaikeroi tuskasta, kun hänet omat ajatuksensa siihen koskettivat.

"Niitä on niin paljon alojen elämässä, jolloin ei ymmärrä, onko se, jota on tekemäisillään, Jumalan tahto tai ei. Silloin on toimiminen oman parhaan vakuutuksensa mukaan — ja sen tahdon minä tehdä siinä asiassa, josta nyt on puhe."

Amalien ajatuskyvyn himmensi kuin usva. Mitä hän olikaan sanonut?

Koriseva ääni, puolittain kuin kiljahdus pääsi hänen kurkustansa.

"Amalie, tuollainen puhe ei vaikuta hyvää. Sinä tiedät, ettei kaksi kovaa kiveä jauha hyvin yhdessä."

"Niin", kuului hengästyneellä äänellä annettu vastaus, "minä tiedän kyllä — minä tiedän kyllä, että toisen kiven mieluimmin pitää olla pehmeän, niin käy kaikki hyvin — niin kuluu se pehmeä kivi vähitellen, ja sitten se heitetään pois."

Kenties nekin sanat sattuivat; hän ei vastannut mitään.

"Jörgen", pyysi hän äkkiä ja puristi molemmin käsin hänen käsivarttansa. Oli kuin olisi hän tuohon ainoaan sanaan pannut koko rakkautta huokuvan tuskansa.

"Pikku Amalie, minun on sääli nähdä sinun suruasi; sinähän tiedät, että minä olen alkanut pitää sinusta."

"No sittenhän — — oi, mitäpä auttaisi sitä sanoakaan!"

"Ole nyt järkevä, Amalie; minä kohtelen sinua niin hellästi ja varovasti kuin suinkin voin."

Amalie meni makuuhuoneeseensa ja istuutui pienelle jakkaralle, joka seisoi nurkassa hänen vuoteensa ja yöpöydän välissä.

XX.

Marraskuu tuli sateineen, rämsyineen ja myrskyineen.

Iloinen Tiina seisoi sekatavarakaupassa käännellen ylösalaisin vaatekasaa, jonka rouva Konge juuri oli saanut hilatuksi ovesta sisään.

"No", huusi Tiina rouvalle, joka arkituvasta tuli puotiin kädet täynnään hintalippuja ja nuppineuloja, "nyt olette saanut asianajajan rouvan koko vaatevaraston!"

"Hiljaa, elä huuda niin kovasti; Olli ei voi kärsiä, että minä teen kauppoja sen ylpeän rouvan kanssa."

"Ohoo!" Tiina pyyhkäsi nenäänsä. "Uh sentään, tuskinpa tuohon uskaltaa kajotakaan — niin monessa hienossa seurassa, kun se on ollut!"

"Niin, minä muistan hyvin milloin hän teetti sen, se oli kilpa-ammuntaan vuotta ennen kun Malle meni naimisiin."

Rouva Konge huoahti. "Kuinka aika rientää!"

"Jospa minä sen nyt pukisin päälleni ja levittäisin päivän varjon niskaani ja kävellä hissuttaisin kadulla, ja sitten joku noista hienoista herroista tulisi vastaan ja nostaisi lakkiansa minulle — taivas kuinka hän sitten hämmästyisi nähdessään kuka se on!"

Tiina nuuhkasi liiviä. "Oh, hajuvettä!" Hän nauroi että olkapäät hytkyivät. "Minun tekisi niin mieleni ostaa tämä leninki!"

"Se on liian ahdas sinulle."

"Ohoo! En tuota minäkään niin kovin paksu ole… antakaahan niin koetan liiviä."

Juuri kun hän sai avatuksi oman liivinsä ja aikoi heittää sen yltään, tuli tumma silmälasipari näkyviin puodin lasioven takana. Kiljahdus ja ryntäys pois puodista.

Kanslianeuvos astui sisään ryhdissä tavallinen, tottumuksen kautta saavutettu arvokkaisuus.

"Mutta — Kaarle Fredrik!"

Niin, hänelle oli sattunut pieni rahapula; eiköhän hän voisi saada lainaksi puolisansataa kruunua.

"Hiljaa, ihminen!" navahti rouva. "Ollihan istuu tuolla sisällä."

Kanslianeuvos vetäsi äkkiä takaisin yläruumiinsa. Hän oli ollut näkevinään Ollin lankon kauppiaan kanssa ajavan pitkin Fiskergadea ja oli pitänyt hetken sopivana mennä "vippaamaan" pientä lainaa hyväsydämiseltä sisarpuoleltaan.

"Hyvää päivää, herra lankomies!" tervehti Olli Konge ovessa pureksien leipää ja paistettua ankeriasta.

"Pyydän — pyydän anteeksi", sai kanslianeuvos vaikeasti sanotuksi ja kääntyi lähteäkseen.

"Ei; tehkää hyvin, herra kanslianeuvos, astukaa sisään ja käykää istumaan! Harjataan sohva hyväksi ensin."

Lanko vilkusi silmälasien yli kylmän katseen Olliin.

"Rahoistako herra puhui?" kysäsi Olli, astuen tiskin luo silmissään tuo punertava häränkatse.

"Minulla ei ole mitään puhuttavaa teidän kanssanne, minä halveksin teitä."

"Tehkää niin vain."

Vaimo näki, että Ollin päänahkaa punastui ja siirtyi otsalle, samalla kun silmät ja sieramet pullistuivat.

"Olli!" hän pyyteli.

"Herra kanslianeuvos ehkä halveksii rahojanikin?"

"Niin teen!"

"Vai niin teette. Herra entinen Pankinkasööri luulee ehkä, että minä olen saanut rahat siten, että olen pistänyt sormeni muiden kassoihin?"

"Kuulehan Olli!"

Kanslianeuvos nykäsi takaisin yläruumiinsa, veri hyökkäsi päähän, silmävalkuaiset kääntyivät ulospäin, suu vääntyi vinoon ja — käntsis! siinä makasi raskas ruumis lattialla.

Rouva Konge kiljasi, Olli heitti auki laskulaudan ja hyppäsi kaatuneen luo, joka makasi siinä väristen kankeat sormet harallaan.

"Hyvä Jumala!" kuiskasi rouva Konge. "Löitkö sinä miehen kuoliaaksi?"

"Kutsu Tiinaa!" huusi Olli. "Tiina, Tiina!"

Tiinan oli rouvan huuto jo kutsunut paikalle. "Ih, sinä kir…"

"Lääkäriä hakemaan sinä, kiireesti, joutuun… Mihin sinä jäit, äiti…?"

Kaikki tällaisissa tilaisuuksissa tavallinen neuvottomuus ja hämmennys uudistui tässäkin. Rouva oli juossut hakemaan vettä, Tiina seisoi viittaillen ilmaan ja päästäen kaikellaisia hämmästystä ilmaisevia ääniä, Olli makasi polvillaan kaatuneen miehen vieressä toimien hänen kaulahuivinsa kanssa.

"Tuokaa tänne lihaveitsi… ei ei, juokse sinä vaan lääkäriä hakemaan… äiti, pane pois vesi ja tuo tänne lihaveitsi?… Seis, Tiina!" hän kiljui. "Tule tänne ensin auttamaan meitä! Meidän täytyy saada hänet sängylle ja vaatteet auki."

Kun hervoton ruumis oli laskettu isoon sänkyyn, lähetettiin muuan poika viemään sanaa Jörgenille.

Lääkäri, joka pian saapui, heitti auki ikkunat ja tutki kuollutta tai kuolevaista — mitä hän nyt oli.

Olli Konge seisoi väristen vieressä. "Luuletteko, hän on kuollut?"

Jörgen tuli juosten kauhistuneena. "Mitä on tapahtunut?"

Rouva Konge selitti kiirein sanoin kuinka kaikki oli tapahtunut: Olli oli sanonut pari varomatonta sanaa… pieni riitaisuus… "ole nyt järkevä, Jörgen."

"Enhän minä tätä ajatellut", ohki Olli.

Sängyssä makaava mies ei liikahtanut. Kankeana ja jäykkänä, kalpeissa kasvoissa tavallista järkkymätöntä ylhäisyyttänsä hän makasi kädet suoristettuina pitkin kylkiä kuin vanha sotilas, joka on tietoinen arvokkaisuudestansa.

Lääkäri ei antanut suurta toivoa. Hän arveli, että olisi parasta saattaa sairashuoneelle; mutta toistaiseksi täytyisi hänen jäädä paikoilleen makaamaan.

Sairas liikautti samassa sormeansa, silmäluomet kohosivat hieman, ja ruumis värähti.

"Isä!" virkkoi Jörgen ja tarttui häntä käteen.

Mutta isä ei kuullut.

Rouva Konge meni Jörgenin luo, taputti hänen käsivarttaan ja nyökkäsi kehoittavasti. "Ajattele äitiäsi!"

Rauhatonna ja voihkien käveli Olli Konge makuuhuoneesta arkitupaan, arkituvasta makuuhuoneeseen hykertäen käsiänsä, "Hyvä Jumala taivaassa, varjele minua!"

"Jättäkää minut hetkeksi aikaa kahdenkesken hänen kanssaan", pyysi Jörgen, kun kalpeisiin kasvoihin alkoi nousta vieno puna ja silmissä näkyi tietoisuuden vilahdusta, vilahdusta siitä sielusta, joka kenties hetken päästä muuttaisi ijankaikkisuuteen.

Tuskin oli kuitenkaan Olli päässyt kynnyksen yli, kun hän jo hiipi takaisin: "Luuletko hänen kuolevan?"

"En tiedä, en tiedä. Mutta tahtoisin nyt olla kahden hänen kanssaan vähän aikaa."

Olli, joka muistutti harmaata vahakuvaa, jolla on silmät lasista, ei kuullut mitä Jörgen sanoi.

Vaimo veti häntä hihasta, mutta hän ei liikahtanut.

"Kaikki voisi tulla hyväksi, niin yksi kuin toinenkin asia, kunhan vain saisit hänen sanomaan sanankaan, että hän…"

Jörgen ei kuunnellut mitä hän puhui, viittasi hänelle vain kädellänsä.

Vaimo yhä veti häntä pois: "Tule nyt ihminen!"

Kun Jörgen vihdoinkin jäi yksin isänsä kanssa, värisytti häntä: jos hän nyt kuolisi, menisi pois suuren, hirveän tilinsä kanssa!

"Isä, rukoillaanko yhdessä me kaksi? Täällä ei ole ketään sisällä… rukoilemmeko: Anna meille meidän syntimme anteeksi?"

Mutta isä ei kuullut, ei vastannut, silmät olivat uudestaan ummistuneet, hän makasi kuin nukkuva.

Ja avuttomuuden tunteella, johon yhtyi hellää huolenpitoa, peitti poika hänen ja jätti rauhassa nukkumaan.

Kului tunti tunniltaan. Jörgen istui puristaen otsaansa, jossa ajatukset myllersivät. Mitä se rouva Römer sanoikaan, äsken puodissa käydessään? Huomasihan hänestä selvästi, että Marie oli kertonut hänelle kaikki ja viimeisessä kirjeessään ilmaissut ajatuksia, joissa vilahti myöntyväisyyden mahdollisuutta… Rouva Römer siinä päällystakissa! Ja omena, jonka hän hänelle antoi… tuota omenantuoksua, kuinka monenlaisia muistoja se hänessä elvyttikään!

Ovi avattiin hitaasti raolleen, ja pää kurkisti sisään: "Onko hän kuollut?"

Rouva Konge juoksi kanslianeuvoksen kotiin ja kertoi hiljaisella tavallaan miten asiat olivat.

Rouva Bang otti sen niin kauniisti. "Sanokaa hänelle, etten voi mitään muuta kuin rukoilla Jumalaa hänen puolestaan, ja sen minä teen, niin hartaasti ja sydämen syvyydestä."

Yhteen aikaan yöllä näytti siltä, kuin kuoleman sairas mies elpyisi elämään ja tulisi tuntoihinsa. Jörgen, joka istui hänen vieressään, otti hänen kätensä ja alkoi varovaisin sanoin valmistaa häntä siihen, joka mahdollisesti saattoi tapahtua.

"Isä, sinä tiedät, että me kaikki olemme syntisiä Jumalan edessä, me olemme kaikki niin suuressa, velassa."

Vanha mies tuijotti hänen huuliansa, kuin lukisi hän niistä sanat. "Kiitos!" ohki hän ja liikautti päätänsä. "Kiitos, että maksoit puolestani!"

"Ei, isä, ei se ollut sitä!"

Isä tuijotti häneen jännittyneesti, hän näytti ihmettelevän, että pojan huulet liikkuivat eikä mitään ääntä kuulunut. Vihdoin älysi Jörgen, ettei hän varmaankaan enää voinut kuulla.

Hän katsoi isäänsä syvästi silmiin ja sanoi kovalla äänellä:

"Isä, kuuletko mitä minä puhun?"

Mutta isä sulki silmänsä ja vaipui taas horroksiin.

Ja siinä istui poika kaiken yötä, kaikki hermot jännitettyinä odottaen hetkeä, edes vähäistä valoisaa hetkeä, että kuolevan miehen kuuloaisti elpyisi tajuamaan muutamankaan sanan hänestä, joka vapahtaa.

Mutta sitä hetkeä ei tullut; aamupuoleen sammui elämä.

Jörgen läksi kohta äitinsä luo. Oli vielä pimeä, niin aaveentapaista, hiljaista kuin kirkossa, niin kummallista. Hän katsoi ilmaan ja oli huomaavinaan ympärillään honkien läsnäoloa.

Sitten hän mietti kuinka hän saisi sanotuksi nuo kolme sanaa: "Isä on kuollut."

Martta tuli avaamaan, hän seisoi yöröijyssään ja värisi.

"Nukkuuko äiti?"

"Ei hän ole silmää ummistanut koko yönä… kuinka isä voi?"

"Laske minut äidin luo."

Kun hän astui äitinsä huoneeseen oli kuin kaikki lihakset hänen ruumiissaan olisivat kutistuneet vilusta. Hän astui vuoteen luo ja tahtoi puhua, mutta ei voinut "Sinun ei tarvitse sanoa mitään, Jörgen — hän seisoi juuri tuossa vuoteeni jalkopäässä — — —"

XXI.

Joulun alla.

Taaskin oli Jörgen valvonut yön, tällä kertaa sairaan äitinsä luona; nyt oli jo aamupuhde.

Kadulla oli vielä hiljaista. Pari valkoista leipurinsälliä seisoi uunin hohteessa Hermanin leipomossa kohennellen hiilestä pitkillä hiilikoukuilla. Seppä Örumin poika ja kisälli olivat jo saaneet tulen ahjoon, poika veti palkeen, vetimestä, kisälli, ilonen poika, sylkäsi alasimelle ja lauloi kaikuvalla äänellä:

"Hei lystisti tulikipinät ne lentelee ja roiskuu…"

"Pois tieltä, poika!" keskeytti hän laulunsa, nosti tulesta hehkuvan rautakangen, asetti sen vinoon alasimelle ja heitti sen voimakkaalla vasaraniskulla alas veteen, joka samassa räjähti kanuunanjyskeellä.

Se oli elämänsoittoa, joka tunki suoraan nuoren kulkijan sydämeen. Tuo laulunpätkä, tuo pamahdus… oli kuin tämä pieni kohtaus yhtäkkiä olisi muuttanut hänen raskaan sieluntilansa ja luonut uuden maailman hänen silmiinsä!

Mutta sitten hänen päänsä taas vaipui alas; nythän hänen oli mentävä kotiin. Oi, sitä kotia, kuinka vähä se häntä houkutteli! Ja kumminkin se nyt oli niin kaunis ja soma. Sillä aikaa kun hän Niilo Erhardtin kanssa oli ollut muutamassa kokouksessa Kööpenhaminassa, oli Amalie äitinsä ja muutaman taidemaalarin avulla muuttanut arkituvan herttaisimmaksi ja kauneimmaksi talviasunnoksi, huoneeksi, joka oikein viehätti kauneudellaan ja kodikkaisuudellaan.

Mutta mitäpä auttoivat nuo palmumetsiköt ja kukkaset, nuo japanilaiset viuhkot, nuo kallisarvoiset ja pontevasti ripustetut gobeliniuutimet ja oviverhot, tuo kaunis paksu lattiamatto, joka pehmeästi jousti jalan alla — mitä ne kaikki auttoi, kun siitä kumminkin puuttui se kodin sielu, joka oli henkivä onnea kokonaisuuteen.

Ei, hän ei tahtonut mennä kotiin, ilma oli niin raitista, hän ‘tahtoi mennä metsään kävelemään.

Omituista puhdasta iloa herätti hänessä kirkkotarhan ohi kulkiessaan sen härmäiset oksat, jotka riippuivat kuin isot, valkoiset joutsenensiivet ja välähtelivät kuin kristallit kimaltelevassa yöllisessä valossa.

Hänen katseensa etsi isän hautaa — tuollahan se oli salavapuun alla. Nyt kai äitikin pian laskettaisiin siihen hänen rinnallensa. Ja sitten se — ui kuinka paljon raskasta hänellä oli odotettavissa! Oliko tuossa ajatus ylhäältä? Tahtoiko Jumala taaskin painaa alas sen, joka ponnisteli siellä hänen rinnassansa?

Sydämessä tuntui jonkummoista arasti piiloutuvaa nuhdetta Jumalaa vastaan hänen rakkautensa neuvokkaisuuden takia.

Hän meni kotiin Fiskergaden kautta. Eikös Olli Konge tuossa lakaissut lunta katukäytävältä?

"Mitä… sinäkö olet?" Olli pyyhkäsi ensin yhtä ja sitten toista kättään housuihinsa, mutta älysi sitten, että turhanpäiväistähän se oli puhdistaa muuta kuin sen, jota tarvitsi käyttää.

Ollissa huomasi jotain tavatonta, sieramet olivat kuin kokoonpainuneet?
— Mieshän oli aivan laihtunut!

"Kuinkas sinä sieltäpäin tulet? Olet kai ollut kävelemässä?"

"Olen; ja sitäpaitsi olen valvonut äidin luona."

Ollin katse kohosi äkkiä. "Onko hän huonontunut?"

"On paljonkin. Isän kuolema sattui kovasti häneen, ja nyt hän itsekin pian on valmis."

"Hm!" Olli tunsi jotain kylmää pisartelevan otsallensa. Vapisevin käsin hän otti lakin päästään ja pyyhysi sillä otsaansa.

"Kas vaan — hyvää huomenta!" Rouva Konge se tuli puodin ovelle. "Tule toki sisään!"

"Kiitos — voinhan pistäytyä."

Puodissa hääri Tiina luudan ja ämpärin kanssa. Hän muistutti pörröistä sarvipöllöä ja kohotti joutuisasti siipiään päästäkseen ulos.

Allapäin ja laahustavin puukengin asteli Olli pihalla.

"Tule tänne sisään!" pyyteli rouva avaten arkituvan oven. "Istu alas!"

Päästyään varmuuteen, etteivät Tiinan korvat olleet makuuhuoneen ovella, istuutui hän vävynsä viereen ja katsoi häneen rukoilevasti:

"Elä puhu Ollille isästäsi."

"Miksei —?"

"Minä en ole puhunut siitä kenellekään ihmiselle", jatkoi rouva; "minun on niin vaikea hänen kanssaan."

"Oo—hoo."

"Öisin hän saattaa kopsahtaa ylös vuoteellaan, tarttua minua käsivarteen ja istua tuijottaen ilmaan: 'Näitkö niitä nenälasia?'"

"Mitä ihmettä!"

"Niin, se on niin kauheata, ja me olemme ostaneet uuden sängynkin, hän kun ei tahtonut maata siinä vanhassa; mutta antautuuhan se. Eilen illalla hän kävi hautausmaalla ja otti hiukan multaa haudalta, jota hän nyt kantaa rintansa päällä."

"Siitä päivästä astiko hän on ollut sellainen?"

"Niin; minähän onnettomuudeksi satuin sanomaan, että hän oli lyönyt isäsi kuoliaaksi. Sellaista ei pidä sanoa, sillä sitä ihminen ei koskaan unohda."

"Olisi kai se muutoinkin häneen koskenut yhtä kovasti."

"Eihän sitä tiedä, olisi kai se saattanut muutoinkin… eihän sitä tiedä; mutta kumminkin hän parisen kertaa on sanonut minulle: 'Kunhan sinä, äiti, et olisi sanonut niitä sanoja'."

Jörgen oli ääneti.

"Minun on häntä niin kovin sääli; minä kun kuitenkin pidän Ollista niin paljon." Tummissa silmissä kiilsi kyyneleitä, joita ne koettivat pakottaa takaisin, mutta yhtäkkiä ne murtautuivat ripsien yli ja viilasivat kasvoja pitkin. "Hän on aina ollut minulle hyvä mies, niin, sitä hän on ollut — hän on aina ollut minulle niin hyvä."

Jörgen laski kätensä anoppinsa käden päälle, joka makasi pöydällä.

Tiina oli sillävälin saanut tukkansa sileäksi kammatuksi ja seisoi puodissa odottaen, että hän saisi tervehtiä luutnanttia tuttavallisella nyökäyksellä; mutta onnettomuudeksi vei rouva Konge vieraansa ulos makuukamarin ja kyökin kautta.

Kyökissä jätti rouva Konge vävylle hyvästi, pyytäen häntä vieläkin kerran, ettei hän puhuisi Ollille isästään. Ja sitten hän meni takaisin askareihinsa otsa vakavana ja suu kiinni puristettuna.

Olli Konge lapioi lunta nurkassa.

"Eiköhän äitisi voisi nauttia hyvää portviiniä, sellaista, joka maksaa 3 kruunua pullo?" hän kysyi.

"Kiitos, en luule…" Jörgen huomasi, että hänen silmävalkuaisensa kovasti punottivat, kun hiushienot suonet verkon tapaisesti levisivät niiden yli.

"Minä voisin hankkia hänelle hyviä omenoitakin", tarjosi Olli.

"Kiitos, mutta sen pahempi hän ei voi mitään nauttia."

Olli katsoi häneen. "Oletpa sinä muuttunut."

"Minulla on ollutkin niin vaikea viime aikoina."

"Koeta nyt kestää."

"Minulla on niin paljon kannettavaa."

"Sinähän olet vielä nuori mies."

"Nuori tai vanha, kun ei elämällään tiedä sitä eikä tätä."

"Hm?"

"Minullahan on hyvä koti — niin; mutta mitäpä se auttaa, kun siinä on ainoastaan kärsimistä kumpaisellekin."

Olli vilkasi tähystelevän katseen kyökinovelle ja tarttui sitten Jörgenin käteen: "Eihän tiedä, kuinka hyväksi Jumala vielä voi muuttaa kaikki sinulle."

"Kuinka tarkoitat?"

"Onhan mahdollista, että voitaisiin sopia niin yhdestä kuin toisestakin asiasta, kunpa vain tietäisi sen Jumalan tahdoksi… sen että…"

Mitä mies tarkoitti? Mikä se pani hänen äänensä vavahtelemaan? Oliko se vastakaikua kiusatun sielun rukouksista, joka etsi sovintoa Jumalan kanssa? Jörgen tajusi, että kova kolaus se oli ollut, joka voi tunkea tuon miehen elefanttinahan läpi pehmeisiin osiin.

Uusi aavistusten maailma avautui hänessä astuskellessaan katua ylös, uusia mahdollisuuksia vilkutti etäältä. Kuka tiesi eiköpä Jumala vieläkin tahtoisi olla hänelle hyvä!

Hän päätti tästä lähtien käydä ahkerasti kirkossa. Bredgadelta tuli rouva Hahn hänelle vastaan; hän teki näet joka aamu kävelyretken. Kylmä tuuli oli pannut hänen poskensa punottamaan, silmät olivat säteilevän kirkkaat. Jörgen tervehti, mutta ei puhutellut häntä — niin, tai puhutteli mutta ei sanoin, vaan sen ajatusten ja tunnelman vaihdon kautta, joka voi tapahtua, kun kaksi katsetta kohtaa toisensa. Samassa silmänräpäyksessä, kun hän oli tervehtinyt ja vastaanottanut hänen silmäinsä tervehdyksen — nähnyt katseen ärsyttävän välähdyksen — tunsi hän omituisen rajun voiman uurtautuvan esiin itsessään. Oli kuin hänen rakkautensa koko intohimo äkkiä olisi siteensä katkaissut ja työntänyt syrjään kaiken muun — surun, velvollisuudentunnon — ja vaatinut häntä uuteen toimintaan.

* * * * *

Kun hän päivällisen aikaan seisoi kirjakaupassa katsellen kadulle, jossa lumi nyt pyörteinä pyrysi, tuli pieni luminen tyttö tuoden hänelle kirjeen. Hän kiskasi sen auki, meni syrjään ja alkoi lukea sitä jännitetyllä huomiolla.

Amalie, joka sattumalta oli paikoilla, seurasi häntä silmillänsä.

Jörgenin katse ahmi rivin riviltään.

"Mitä se on, Jörgen?"

"Rouva Römer pyytää minua tänä iltana tulemaan allekirjoittamaan jotain, minä en tiedä mitä se on." Hän ojensi Amalielle kirjeen välinpitämättömän näköisenä; käsi vapisi.

"Miksei hän tule tänne itse?"

"Hän ei ole terve — ole hyvä lue itse?"

Iltapäivällä tuli sana hänen sisareltansa, että äiti oli huonontunut, hänen pitäisi välttämättä tulla kotona käymään illalla.

Tuntien jonkinlaista uteliasta halua nähdä ja puhutella rouva Römeriä — joka nyt asui kaupungin vanhassa luostarissa — astui hän illalla sakean lumipyryn vallitessa, sisään luostariportista ja eteenpäin sitä pitkää kivitettyä käytävää, joka kulki koko rakennuksen läpi. Jotain salaperäistä, keskiaikaista löi hänelle vastaan käytävään astuessaan, ilma oli kostea ja ummehtunut, valkoiset kalkkiseinät koristetut viheriöillä vaakunoilla, lattiakivet ontoiksi kuluneet, ovet molemmin puolin matalat ja vinot kuin vanhat luukut.

Etäällä käytävän päässä loisti uninen tuli, josta pitkään käytävään levisi enemmän raaninhajua kuin valoa. Hän muisti tarun monesta valkopukuisesta nunnasta, joka joka öisin muka käveli täällä sanomattomassa tuskassa väännellen käsiään, sillä välin kun nuori munkki paljain polvin makasi porttikäytävän kivityksellä ruoskien alastonta yläruumistansa. Oikealta ensimäisen oven takaa kuului hiljaista virrenveisuuta, yksinäinen vapiseva naisen ääni, joka rukoili taivaallisten henkien varjelusta yöksi, vastakkaisen oven takaa kuului parin kolmen naisen kuiskaavaa puhetta. Ylempänä oli aivan hiljaista.

Hän kulki käytävää ylöspäin ja raapasi tulta tulitikuilla nähdäkseen lukea nimet ovilla. Kolkosti ja hiljaa kajahtelivat hänen askeleensa käytävässä, ontosti kumisten kuin matkan päästä. — Äkkiä hän huomasi naisen kaukana käytävällä, pienen kummallisen olennon, joka yläruumis eteenpäin kumartuneena ja kädellä silmiään varjostaen tähysteli käytävää pitkin. Hän ei voinut aavistaa, mistä tuo olento oli tullut. Hetken aikaa tuijotettuaan häneen hävisi se äänetönnä muutaman oven taakse.

Vihdoin hän löysi oikean oven ja kolkutti.

Kuin olisi taivaallinen näky astunut hänen eteensä, peräytyi hän askeleen ja nosti kätensä.

Avatessaan oven näki hän ensimäiseksi lampun, jonka punaisen silkkivarjostimen ovesta tuleva viima pani lopettamaan, ja sitten nuoren, hienopiirteisen naisen pään, joka näytti niin kummalliselta punaisessa valossa.

Nainen teki liikkeen, joka osotti, että hän yhtä paljon hämmästyi kohtauksesta.

"Äiti ei ole sisällä tällä hetkellä", ilmoitti hän hengästyneenä ja asetti lampun pienelle pöydälle oven suussa.

Hänen äänensä ja silmien kirkkaan säteilemisen tenhovoiman valtaamana astui Jörgen sisään ja seisoi hetkisen äänetönnä katsellen häntä. Sydän sykki haljetaksensa: nuo silmät, nuo vaaleat, täyteläiset hiuskiemurat, tuo puhtaus kasvojen piirteissä —!

"Että minä kohtaisin teidät täällä, Marie!"

Neitonen voi tuskin hengittää.

"Minä tulin eilen illalla; luulin äidin olevan hyvin sairaan."

Jörgen otti hänen pienen, vapisevan kätensä ja puristi sitä. "Kuinka ikävöin nähdä teitä ja puhutella teitä!"

Käytävältä kuului askeleita ja kepin kolketta kivitykseen.

"Tuossa äiti tuleekin!"

Ovi narahti. "Mitä! onko lamppu tuotu… kas tuossahan luutnantti on!
Hyvää iltaa, herra Bang!"

"Hyvää iltaa!"

"Minä näin teidän kulkevan ohitse aamulla; te näytätte niin surkastuneelta, te tarvitsette varmaan puhella jonkun kanssa, joka teitä oikein ymmärtää… Marie, vedä nojatuoli luutnantille!"

Vanhus oli salaman-nopealla silmäyksellä lukenut hämmennyksen molempien kasvoissa; kun hän kääntyi siirtääkseen lampun tavalliselle pöydälleen, räpyttivät hänen silmänsä omituisesti.

Jörgen istuutui. "Te olette ollut sairas?"

"Olin oikein huonona, ja Marie pelkäsi, että minä…"

"Äiti, itsehän sinä kirjoitit, että jos tulisin kotiin."

"No niin… enpä tosiaankaan tiedä mitä kirjoitin; makasin tuossa vuoteella ja tunsin itseni niin yksinäiseksi ja huonoksi — ehm ehm ehm?" Hän istuutui korituoliin ja laski lihavan ojennetun kätensä kepin kahvalle. "Mutta Jumalankiitos, pääsinkin taas jaloilleni — paljon ennenkun olin luullutkaan."

"Te tahdoitte minun allekirjoittamaan muuatta asiapaperia?"

"Niin — niin — niin, päähäni pälkähti sellainen ajatus. Osaisitte kai te, herra Bang kirjoittaa sellaisen — sellaisen testamentin?"

"Asiapaperi siis ei ole valmis?"

"Ei ole; tulee niin kalliiksi kirjoituttaa sellaista, ja perästäpäin ajattelin sitten, että ehkei se hyödyttäisikään, sillä luostarihan se sen pahempi, joka on oikeutettu saamaan vähät tavarani — ehm ehm ehm!"

Marie katseli häntä silmin, jotka näyttivät suurenemistaan suurenevan. Jörgenkin katseli tutkivasti vanhaa naista, ja kun hän lopetti puheensa tapasivat nuorten katseet toisensa ymmärtävällä ilmeellä.

"Niinpä niin", huudahti rouva ja ponnahti ylös vanhalle raihnaiselle luostarinmuurille tavattomalla keveydellä, "nyt unohdin taas sanoa rouva Jensenille…" hän käänsi päätänsä ja pyysi hellästi supistetulla suulla; "ettehän suinkaan pahastu, herra Bang, että hetkeksi poistun; pelkään hänen ehtivän mennä levolle."

Hänen mentyään, kääntyi Jörgen nuoreen naiseen, joka istui käännellen muutaman kotihartauskirjan lehtiä.

"Oli niin raskasta lukea teidän kirjettänne, Marie."

"En voinut toisin kirjoittaa."

"Ettekö ole sitten muuttanut mieltä?"

Hän vaikeni hetkisen. "Olen miettinyt ja miettinyt; mutta — minä en voi."

"Jospa voisin päästä eroon Amaliesta — — Minä voin, sen minä varmasti tiedän", jatkoi hän, kun ei kuulunut vastausta.

Kirjan lehdet rapisivat hänen sormiensa välissä.

"Olen puhunut asiasta vanhan rouva Larsenin kanssa", alkoi hän sitten, "ja hän taas on tiedustellut pastori Larsenin mieltä, se on, mitään nimiä ei ole mainittu."

"Mitä hän sitten oli sanonut?"

"Hän oli sanonut —" hän keskeytti puheensa yhtäkkiä, mutta alkoi sitten taas —, "että avioero oli rikos raamatun oppia vastaan, ellei se perustunut uskottomuuteen."

"Eikö hän sitten tiedä, että raamattu muutamissa tapauksissa sallii avioeron — sydämen kovuuden tähden."

"Olihan hän sitäkin sanonut; mutta sehän oli Vanhan Testamentin aikaan, eikä tässä ole sydämen kovuuttakaan olemassa, te pidätte paljon Amaliesta, ja hän rakastaa teitä; sen hän kirjoitti muutamia päiviä sitten."

"Onko hän taas kirjoittanut?"

"Tässä hänen kirjeensä on." Hän otti kirjeen taskustaan ja työnsi sen hiljaa hänen luokseen.

Nuori mies heitti kirjeen syrjään ja rypisti kulmiansa.

"Hän kirjoittaa, ettei hän koskaan väsy kiittämästä minua, kun muka olen uhrautunut hänen onnensa tähden. Nyt vasta — tuskan ja taistelun kautta — hän oli oppinut, mitä rakkaus on."

"Mieluimmin olisin — siitä kuulematta."

"Luulen olevan parasta, että olemme rehelliset. Hän kirjoittaa yhä rukoilevansa Jumalaa, että hän saisi voimaa tehdä teille kaikkea hyvää, että te kerran voisitte katsoa häneen lempeästi ja sanoa: 'Tuo tänne kätesi, pikku Amalie!'"

Jörgen puristi ehdottomasti otsaansa ja painoi päänsä alas.

Pastori Larsen oli viitannut sekä Mattheukseen että Paavaliin, jatkoi hän, vaan Jörgen keskeytti häntä äkisti: "Papeilla on aina niin monta raamatun paikkaa, joihin he viittaavat. Koettaisipa hyvä pastori Larsen itse mitä onneton rakkaus on."

Jörgen ei nähnyt kuinka punaisiksi neitosen kasvot särähtivät, hän kun istui tuijottaen lattiaan ja kohotti katseensa vasta kun hän nousi panemaan pois kirjan.

"Olen itse katsellut sekä Mattheusesta että ensimäistä
Korinttilaisepistolasta", virkkoi Marie hiljaa.

Jörgen hämmästyi. Oliko hänkin?

"Ja siellä seisoo selvin sanoin, ettei vaimo saa erota miehestänsä, eikä mies hyljätä vaimoansa."

"Mutta omasta puolestaan Paavali kumminkin salli eron joissakuissa tapauksissa."

"Kyllä minä tiedän, mutta niitä olosuhteita ei ole tässä." Hetken perästä hän jatkoi: "En ainakaan missään tapauksessa usko, että kukaan voi saada puserretuksi raamatusta sen, että jokaisella kristityllä miehellä ja naisella olisi vapaus mennä naimisiin erotetun kanssa."

Hän ajatteli entistä rouva Larsenia. "Nyt ei enää ole niin", hän vakuutti, "ei nyt enää panna niin suurta merkitystä raamatunsanan ulkonaiseen sanalliseen täyttämiseen. Olemmeko me ihmiset, me kristityt sitten vielä lain alla? Eikö ole olemassa jotain, jota sanotaan kristilliseksi vapaudeksi — vapaus menetellä sen vakaumuksen mukaan, joka perustuu omaantuntoon."

"Ettekö usko, että me kaikki niin kauan tahtoisimme väännellä ja käännellä kristinuskoa, kunnes saisimme sen soveltumaan yhteen toiveittemme kanssa."

"On kuitenkin tunnettu asia, että monet kristityt ihmiset tässä suhteessa menettelevät oman vapaan vakaumuksensa mukaan. Ja kukapa sentähden tahtoo tai uskaltaa heittää heihin ensimäisen kiven?"

"Ei kyllä; minä olisin aivan viimeinen tuomitsemaan sellaisia kärsiviä ihmisraukkoja; mutta — — oo, en tiedä mitä sanoisin, en tiedä." Mutta ikäänkuin hän samassa olisi älynnyt, että hänen sanansa voitiin ottaa horjumiseksi, joka oli suostumisen ensi alku, jatkoi hän kiireesti: "En luulisi teidänkään voivan, kun niikseen tulee. En tiedä kuinka on, mutta minusta on kaiken aikaa tuntunut, kun te mielellänne tahtoisitte minun vahvistamaan kaiken mitä sanotte."

"Minä tahtoisin vain, että olisimme yksimieliset." Pastori Larsen oli vielä sanonut, kertoi hän edelleen, ettei kristitty voi eikä saa tehdä sisintä tuntoansa vastaan; se tuottaisi vaan omantunnonvaivaa ja ikuista levottomuutta, eikä koskaan onnea.

Jörgen istui tuijottaen lattiaan, tietämättä mitä enää sanoisi. Hän tiesi aivan hyvin, että kun löytyy kristittyjä ihmisiä, jotka samassa asiassa menettelevät toisin kuin muut kristityt, niin se tapahtui sentähden, että suhde Jumalaan muodostuu niin erilaiseksi eri sydämissä: oman omituisen sisäisen rakenteemme mukaan, ympäristömme vaikutuksen mukaan, sen mukaan mitä luemme, seurapiirimme mukaan, niiden ihmisten mukaan, joita rakastamme, ja joihin katsomme ylös. Maailmassa on niin monta maailmaa, ja se maailma, jossa itse hengitän, tekee minut siksi, mitä olen.

Aivan kuin olisi hän lukenut Jörgenin sisimmät ajatukset sanoi hän: "Me emme itsekään tiedä, kuinka sisin elämämme meissä muodostuu; mutta jos Jumala todellisesti ja elävästi on siinä mukana, niin se on meissä voima, korkein voima elämässämme, ja sen edessä täytyy meidän taipua."

"Olette kai kuullut jotain vaarini 'suuresta voimasta'."

"Olen minä monta kertaa; ja viime aikoina olen niin paljon ajatellut tätä voimaa."

"Se on niin vaikeaa, niin vaikeaa," sai Jörgen vaivoin sanotuksi ja nousi.

"Minä uskon, että se toinen olisi meille paljon vaikeampaa, se olisi sitä ainakin minulle, se että nähdä Jumalan silmät edessään läpi elämänsä, yöt päivät." He seisoivat ääneti hetken aikaa.

Kysymykseensä, kuinka hän viihtyi Jyllannissa, hän sai vastaukseksi, että hän hoiti tehtäväänsä ja sillä välin oleili huoneessansa tai teki pitkiä kävelyretkiä nummelle.

"Ja sankarihaudalle?"

"Siellä minä käyn usein."

"Ja katsotte itään päin?"

Hän oli ääneti, huulet vavahtelivat.

"Muutoin olen nyt saanut toisen paikan, johon minun on astuttava uudelta vuodelta", hän kertoi.

Minkätähden? Miksei hän tahtonut jäädä pappilaan?

Hän luuli, ettei ilma ollut oikein terveellinen hänen rinnalleen? Niin hän oli hakenut ja saanut johtajattaren paikan Sønderjyden lastenkodissa.

"Vai niin!" Jörgenin silmiin tuli hiukan loistetta.

"Olen iloinen, että nyt pääsen aivan uusiin oloihin; minä kaipaan sitä."

"Ja arvelette, että sitten kaikki pian unohtuu?"

"On hyvä päästä aivan uuteen ympäristöön ja saada uusi ja suurempi edesvastaus, joka päivät päästään pitää velvollisuudentunnon hereillä."

"Onko siis mielipiteenne, että meidän ainiaaksi täytyy luopua toiveistamme?"

Hänen rintansa aaltoili, hänellä ei ollut voimaa lausua sitä vähäistä sanaa, joka sulki kaiken onnen hänen elämästänsä.

"Marie, istuutukaa!" pyysi Jörgen ja veti tuolinsa hänen tuolinsa viereen.

"Emmehän me voi luopua toiveestamme, me emme voi."

Lyhyin piirtein hän kertoi siitä surusta ja tuskasta, joka viime aikoina oli hänen mielensä täyttynyt, hän ei ollut unohtanut häntä, ei päiväksikään; mutta ihmeellistä — hän ei sitä ymmärtänyt — oli kuin hän olisi ollut hänestä niin kaukana, kaukana usvassa, sillä välin, kun hänen omat ajatuksensa harhailivat kuolleitten maassa; hänen mieleensä oli tunkenut niin syvä vakavuus, ajatuksia ijankaikkisuudesta, ajatuksia hänen omasta suhteestaan Jumalaan, niin harras halu päästä hengelliseen selvyyteen ja rauhaan. Nyt hänen äitinsäkin oli niin sairas, kuolema se varmaan oli; hän ei ymmärtänyt kuinka hän kestäisi, kun hän oli poissa.

Syvän osanottavaisuutensa tunnossa hän ojensi Jörgenille kätensä ja puristi hellästi hänen kättään: "Jumala on valmistava teitä."

"Jumalako? Niin — kyllä minä sen tiedän; mutta… oi, Marie, jos te olisitte minun, jos minulla olisi teidät rinnallani! Muistatteko sitä päivää, kun seisoimme siellä vanhalla hautausmaalla… ne kaksi kättä?"

Hän tahtoi vetää kätensä pois.

"Marie, annetaan kätemme pitää kiinni toisistansa."

Ajatellessaan, että hän nyt ehkä ijäksi ottaisi jäähyväiset häneltä, valtasi Jörgenin intohimoisen rakkauden huimaus ja lohdutuksen kaipaus, ja ennenkun hänen valpas vartijansa korkosi varoittamaan kiersi hän käsivartensa hänen ympärilleen, puristi hänet syliinsä ja painoi suunsa hänen huuliansa vasten.

Ja siinä punaisessa valossa seisoi niin kaksi jumalaapelkääväisiä, rakastavaa ihmislasta, rinta rintaa vasten, nauttien hetken rakkaudenonnea.

Mutta ikäänkuin saman ajatuksen valtaamina: että he olivat vaarallisilla teillä, laskivat he irti toisensa ja punastuivat.

Tai käytävästä kuuluvat äänet ja askeleetko ne saattoivat heidät irtaantumaan toisistaan?

"Marie!" kuiskasi Jörgen kiireesti "Teidän pitää jäädä tänne muutamiksi päiviksi… minun täytyy lähemmin puhutella teitä."

"Minä en voi, minä en uskalla…"

"Teidän täytyy muutamiksi päiviksi! Teidän täytyy! Minä kirjoitan teille muutamia sanoja…"

"Ei, ei, minä en voi. Ja mitäpä se sitten…:"

"Hiljaa!" huudahti Jörgen katsoen ovelle.

"Niin oikein — se ovi", kuulivat he miehen sanat, varmaan se oli postimies.

Ovi narahti, ja — — — siinä seisoi Amalie, kalpeana kuin ruumis ja läähättävin rinnoin.

"Minä menen heti taas", sai hän sanotuksi. "Tahdoin vain sanoa… että tuotiin sanaa… äidiltäsi taas."

"Amalie", pyysi Jörgen, "minä tahdon selittää sinulle…"

"Ei!" huusi Amalie äkkiä suoristautuen.

"Sinun täytyy kuunnella minua!"

"Rakas Amalie!" pyysi Marie laskien kätensä hänen käsivarrelleen:

Nuori rouva kiskasi itsensä irti hänestä ja vilkasi häneen raivoisan katseen. "Sinun kanssasi minulla ei ole mitään puhuttavaa."

"On sinulla", jatkoi hänen miehensä taas. "Nyt sinun on oltava järkevä ja kuultava, mitä me sanomme."

"Etkö usko, minun hyvin ymmärtävän, että siinä kirjeessä tänään kätkeytyi jotain?"

"Minulla ei ollut aavistustakaan, että neiti Römer oli tullut kotiin…"

"Etkö sitten luullut minun näkevän, kuinka sinä ahmit rouva Römerin kirjettä?"

"Ahminko?"

"Luuletko minua niin kauhean typeräksi, niin kerrassaan idioottiseksi, etten voisi huomata sinun lukevan kirjeestä jotain muuta kuin mitä siihen oli kirjoitettu?"

Koskaan ennen hän ei ollut nähnyt, että hänen vaimollaan oli niin suuret silmät. Hänen intohimossaan oli jotain, joka miellytti häntä, oli kuin hänen raju katseensa ja hehkuvat kasvonsa olisivat herättäneet hänessä jonkunmoista ylpeyttä. Tällä hetkellä hän näki vaimossaan luoteenpiirteitä, jotka hämmästyttivät häntä, hän näki hänessä uuden naisen, henkilön, jossa oli Olli Kongen sakeaa, mustaa verta. Että hänen epäluulonsa muutti rouva Römerin kömpelön kirjeen salakirjoitukseksi, jota ainoastaan hän ymmärsi, oli tosin itsessään mahdotonta ja mieletöntä, mutta todisti kumminkin älykkäisyyttä jota hän ei ollut luullut löytyvän Amalien päässä. Oli kuin hän olisi nähnyt, kuinka voimakkaasti luulevaisuuden intohimo temmelsi hänen aivoinsa soluissa kiihottaen kaikki elinvoimat.

"Amalie", pyyteli hän taas. "Sinä puhut järjettömyyksiä, kuulethan mitä minä sanon."

"Ei, ei, sinä valhettelet, sinä valhettelet!"

Marie seisoi syyllisyytensä masentamana.

"Oi sinä herttainen, pyhä ystävätär, sinä huora, joka kaiken aikaa näyttelet hurskasta ja kuitenkin vähä väliä pidät lemmenkohtauksia toisen…"

"Sinä olet vihainen ja teet vääryyttä neiti Römerille."

"Etkö usko, että minä hyvin tiesin hänen olevan täällä — hänen tuossa!"

"Kuule nyt, mitä minä sanon…"

"Ja etkö luule, että minä näin teistä molemmista, kun minä tulin sisään, että te… hyi, hyi, että voittekin!"

Marie oli oikaissut itsensä ja käynyt aivan kalpeaksi. "Amalie", hän sanoi, "hallitse toki suutasi hiukan…"

"Oo, sinä huora!" jatkoi nuori rouva äänenpainolla. "Te pyhät hyveenlinnut, jotka ette ole rahtustakaan paremmat niitä ilolintuja, joita te vihaatte ja sormellanne osotatte!"

Hän kääntyi rynnätäkseen ulos ovesta, johon samassa ilmestyi rouva Römer, joka kauhistuneena seisoi silmät selällään ja löi kepinkahvaa puristavaa toista kättään toiseen kämmeneensä.

"Taivaan Jumala!"

"Pois!" komensi kiihtynyt nuori vaimo ja pyöräytti muorin niin voimakkaalla kädellä syrjään, että vanhus oli vähällä kaataa pienen pöydän.

"Mutta onko ihminen raivostunut?"

"Raivostunut minä olenkin!" sähähti Amalie valkoisten hampaittensa takaa. "Varokaa te parittaja-akka! Ja te toiset — varokaa! Minä en tällä tavoin anna syrjäyttää itseäni, saatte uskoa sen!"

Valkoinen yömyssy ja kauhistuneet kasvot ilmestyivät lähimpään oveen, vähän etempänä toisessa ovessa tuli näkyviin eteenpäin kumartunut yöröijyyn puettu yläruumis, ja kun Amalie jäähyväistensä jälkeen vilkasi pitkin hämärää käytävää näki hän yhdellä silmäyksellä lukemattoman joukon vanhoja kauhistuneita päitä valkoisina myssyineen ja pörröisine tukkineen.

"Elkää antako häiritä itseänne!" huusi hän pitkin käytävää. "Tehkää hyvin, menkää vain rauhallisesti sisään ja lukekaa isämeitänne ja sulkekaa tiirasilmänne!"

Nuoren miehen ajatuksissa välähti kuin tervetullutta valoa. Kuiskattuaan pari kiireellistä sanaa Marielle ja iskettyään silmää typertyneelle rouva Römerille, joka vavisten seisoi ovenpielessä, sanoi hän kovalla äänellä: "Niin, te loukkasitte vaimoani, rouva Römer, sitä minä en kärsi, teidän täytyy pyytää anteeksi meiltä… niin, sen te teitte, niin, niin, hallitkaa toiste suutanne paremmin. Hyvää yötä!"

Kun Jörgen astui ulos portista, oli Amalie ja kerinnyt pitkän matkaa katua ylöspäin oikeaan. Mihin hän meni? Äitinsäkö luo? Hän astui kiireesti pidellen hameenhelmojaan, suoraryhtisenä ja antaen lumen ryöpytä paljaalle päälleen.

XXII.

Jörgen kääntyi jyrkällä liikkeellä vasempaan ja käveli kotia kohti satamassa. Avoimelle satamapaikalle etuaan pieksi lumipyry ja tuulenpuuska häntä kasvoihin.

Kalisevin hampain seisoi veli tuijottaen ulko-ovessa, "Miksi odotutat itseäsi niin kauan?" torui hän surumielin. "Äiti on niin sairas, niin sairas!"

Kuinka syvästi ne koskivat, nuo lievät nuhteet! Tuskallisella tunteella hän lupasi itselleen luopua kaikesta, joka veti hänen ajatuksensa pois kärsivästä äidistä, ja nyt osottaa hänelle moninkertaista huolenpitoa ja rakkautta.

Hän astui ravakasti sisään ja heitti päällystakkinsa tuolille. Martalta hän sai tietää, että tohtori Kloster, joka ikään oli lähtenyt sieltä, oli ollut hyvin alakuloisena. Molemmin käsin puristaen päätänsä heittäysi hän hetkeksi tuolille. Tätä yötä, tätä yötä!

Kuulumattomasti hän astui sairashuoneeseen ja katsoi vuoteeseen päin. Samassa hän sattui vilkaisemaan syrjään. Oo, Jumalan kiitos! kaksi ihmistä, joiden läsnäolosta hänellä ei ollut aavistustakaan. Anna sisar ja veli Tage, (Viimeksimainittu oli kutsuttu sähköteitse, edellinen oli tullut itsestänsä väsyneenä ja rasittuneena matkailtuaan kaksi peninkulmaa pimeässä ja lumipyryssä). Jörgen nyökkäsi heille liikutettuna ja astui vuoteen ääreen, jossa äiti makasi katse ylöspäin kääntyneenä ja puolittain seinään päin.

Ikäänkuin jonkinlaisella yliluonnollisella havaintokyvyllä huomasi sairas Jörgenin tulon ja ojensi hänelle kätensä, mutta ei kääntänyt katsettaan katosta.

"Äiti, sinä voit huonosti."

Hän yhä vain tuijotti. Sellaista katsetta hän ei ollut nähnyt koskaan ennen, se katse oli täydellisesti irtaantunut maallisista ja katseli niihin rajaseutuihin, joihin sielun on niin vaikea päästä.

Jörgen istuutui vuoteen laidalle ja näki tuskanhien pisaroina puhkeavan otsan vakoihin.

Ajatukset ja tunteet hänessä pauhasivat kuin rajut ärjyaallot, jotka eri suunnilta tullen kohisten ja jyskyen törmäävät yhteen. Hän olisi voinut heittäytyä äitinsä rinnoille ja siinä itkeä ilmoille kaiken pohjattoman, syövyttävän tuskansa. Mutta — — hänhän istui kuolevan ihmisen luona.

Kului pari tuntia, St. Paulin kirkonkello löi 11. Juuri kun viimeinen lyönti kajahti yöhön, kuuli hän rouva Kongen äänen arkituvasta. Rinnassa tuntui iloista vavahdusta, jonka synnytti tieto hänen anoppinsa mielentyyneydestä ja käytännöllisestä kyvystä.

Hän meni toiseen huoneeseen ja tarttui hänen käteensä: "Kiitos, kiitos!"

"Amalie pistäysi kotona minun luonani", hän kuiskasi, "… väärinkäsitystähän se vain on, sen minä niin ymmärrän."

Typertyneenä, tykyttävin suonin hän istuutui tuolille, mutta nousi pian taas, hänellä ei ollut rauhan sijaa.

"Ole nyt hyvä ja ymmärtäväinen tyttö", kuuli hän rouva Kongen kyökissä sanovan Martalle. "Tulehan tänne, niin laitamme yhdessä vettä tulelle ja tulta uuniin; täällähän on kylmä kuin kellarissa… niin, niin… no, mene nyt vain sisälle äitisi luo sitten."

Yhdessä sisarensa kanssa meni Jörgen sairashuoneeseen, jossa äiti vielä aavistuksentapaisesti tuijotti… niin kukapa tietäisikään, mitä hän näki.

Jörgen laski hiljaa kätensä hänen käsivarrelleen ja kumartui alas.

"Minun on hyvä olla", kuiskasi äiti läähättävällä äänellä. "Minä en enää tunne tuskaa."

"Niin, mistäpä sinä, äiti, tuskaa tuntisitkaan?"

"Meillä kaikilla on niin paljon vastattavaa."

"Ei sinulla, äiti."

"On minullakin, mutta ne eivät tuota tuskaa minulle; yksi on, joka on velkani maksanut."

Jörgen ummisti silmänsä ja peitti ne kädellään — siinä oli jotain, jota hän ei tahtonut nähdä eikä ajatella.

Hiilipihtien kolinaa, astiain helinää ja levotonta häärimistä kuului arkituvasta sairashuoneeseen ja sai surevat sisarukset rypistämään otsaansa.

Anna kurkisti ovesta arkitupaan ja hämmästyi nähdessään, että pöytä oli katettu ja siihen pantu vehnästä, voita ja kahvikupit.

"Tulkaa!" viittasi rouva Konge.

"Oi, kiitos, kiitos, rouva Konge! Kunhan pääsemme… kuinka hauskaa ja lämpöistä täällä on!"

"Niin, koeta nyt houkutella toisetkin tänne; minä menen sairaan luo siksi aikaa."

Jonkinlaisella vastenmielisyydellä antoivat sisarukset vetää itsensä pois äidin vuoteen luota; mutta kun he olivat istuutuneet pöydän ympärille ja tunsivat kodin hyvän hengettären syleilyä entisajoilta, oli kuin olisi heidät muutettu elävien maahan ja kuin olisivat mielessään tunteneet rauhan löyhytystä.

Jörgeniin oli tämä elvyttävä vaikutus kuitenkin varsin lyhytaikainen. Ajatus, että tässä istui koolla viisi ihmistä, jotka niin uskollisesti pysyivät koossa, mutta joilla oli niin paljon, jota vastaan täytyi taistella ulkona siinä maailmassa, joka ei koskaan unhota, levitti sysimustan varjon hänen mieleensä.

Melkein samallainen ajatus lienee vaivannut Tagea, kun hän istui hämmentäen kuppiansa ja tuijottaen lampun jalkaa, sillä hän kysyi yhtäkkiä: "Eiköhän äiti koskaan ole saanut siitä tietää?"

"Ei ole", vakuutti Martta, "ei hän ole saanut sitä tietää?"

"Hiljaa!" varoitti Anna.

Jörgen nuhteli itseään, ettei kuolemaisillaan olevan äidin tila enemmän häneen vaikuttanut; sillä ei se ollut suru eikä huoli hänestä, joka häntä nyt syvimmin liikutti. Hän tunsi, että hänen sielunsa tänä iltana oli kahtia jaettu, yksi osa, kääntyi niihin, joiden seurassa hän oli täällä, ja toinen, joka kääntyi sisäänpäin siihen salakammioon, johon ei kenenkään silmä kanna. Oi tätä itsekkäisyyttä! Mutta hän ei mahtanut sille mitään, ei parhaalla tahdollaankaan hän saanut ajatuksiaan pysytetyiksi poissa luostarista — hänen kädenpuristuksensa, rakkauden säde hänen silmissänsä, hänen sydämensä kova sykintä hänen rintaansa vasten — —. Hänen kasvojansa poltteli, sydän löi kumeasti rinnan seinämiä vasten. Sitten hyökkäsi sieluun uusia itsesyytöksiä, jotka sairashuoneesta kuuluva raskas huokaus herätti.

Rouva Konge seisoi vuoteen luona puhuen lohdutuksen sanoja: "Elkää nyt enää sitä ajatelko, rouva Hahn kyllä se antautuu."

"Martta oli nähnyt hänen kulkevan ohi iltapäivällä", kuului heikolla äänellä.

"Niin, kyllä hän on kotona… elkää sitä nyt enää ajatelko."

Jörgen kuuli, että rouva Konge ja hänen äitinsä puhelivat. "Jääkää te vain istumaan", kuiskasi hän ja meni vuoteen luo.

Rouva Konge poistui, sairas oli sulkenut silmänsä ja makasi raskaasti hengittäen.

Äiti parka! Äiti parka! Kuinka hän kärsii! Tapahtuisikohan se tänä yönä? Ehkä jo muutamien tuntien kuluessa.

Kiireesti alkoi muisto muistoltaan väikkyä hänen sielunsa silmissä, muiden muassa myöskin kauhea ja raskas isän kuolinyö. Lumi löi ikkunoita vasten, myrsky ulvoi ja vinkui: "hu—uu, su—uu, hui—uu!" Oi tätä yötä, tätä yötä!

Jörgen seisoi kauan katsellen häntä, tuskan ja säälin piirteitä ilmestyi hänen suunsa ympärille ja jäivät pysyväisiksi. Kuinka monasti hän, joka tuossa nyt makasi, olikaan sulkenut hänet suureen lämpimään rakkauteensa! Kuinka monta siunattua sanaa hän olikaan puhunut hänelle! Kuinka paljon hän olikaan täyttänyt tässä kodissa, hänen ja hänen sisartensa elämässä!

Muutoin äidin tila näytti hänestä nyt hiukan paremmalta; poskille oli noussut vieno puna, ja kasvot olivat ikäänkuin täyteläisemmät.

Taaskin kulkivat hänen ajatuksensa omia teitänsä, silmät näkivät vivahtelevia kuvia valkoisilla lakanoilla, näkyjä, jotka tulivat ja häipyivät kuin taikalyhdyn värisäteet.

Äkkiä syvä vavahteleva varmuudentunne raivasi itsellensä tietä kaikkien hänen ajatustensa läpi: Marie taipuu! Kaikkia hallitsevana tunteena tuli tämä varmuus vyöryen, täyttäen hänen rintansa tuskallisen onnen tunteella, joka melkein hervaisi sydämen.

Niin, hän oli varma asiastansa. Vasta tällä hetkellä hän oikein huomasi sen voiman, joka ilmeni koko hänen olennossaan, kun hän solakkana ja lämpimänä seisoi Amalien vastapäätä. Ja sitten hänen kätensä luja puristus, kun he hyvästelivät, hänen silmäinsä rohkea loiste — —! Mutta jos hän nyt läksisi varhain huomen aamuna, ilman että hän saisi puhua viimeistä päättävää sanaa hänen kanssaan? Kukapa tiesi, miten silloin kaikki voisikaan muuttua?

Hänet valtasi raju, kaiken muun syrjäyttävä tunne: hänen täytyi puhutella häntä, vielä tänä yönä! Tämä oli muuan niitä hetkiä, jolloin kokonaisen elämänonnen voi perustaa, jos tarttuu kiinni voimakkaalla kädellä.

Mutta äiti — —? Oi ei, ei, hän ei voinut poistua tämän vuoteen äärestä.

Sitten meni hänen mieleensä, että hän ehkä voisi lähettää Emilin viemään kirjelippua luostariin. Äänettömästi hän hiipi ovesta kyökkiin, sieppasi pöydällä palavan kynttilän, riensi portaita ylös ja kirjoitti isän pöydällä käyntikortille:

"Pidättäkää Marie huomeneen asti! Minä tulen kello 10 illalla —" pisti kortin kuoreen ja kirjoitti päälle: "Rouva Römer, St. Paulin luostari."

Juuri kun hän oli laskenut kynän kädestään, astui Emil ovesta sisään.

"Äiti kysyy sinua", sanoi poika itku kurkussa.

"Minä tulen heti… kuules, Emil, etköhän voisi juoksuttaa luostariin tätä kirjettä? Soita kunnes avataan… Kirje pitää viedä heti… se pitää viedä!"

Poika luuli veljen puhuvan tohtori Klosterista [Luostari = tanskaksi kloster. Suom. muist.] ja että kirje sisälsi tärkeän sanoman lääkärille. Mutta luettuaan päällekirjoituksen kuoresta, kohotti hän itkusta pöhöttyneet silmäluomensa ja katsoi nuhtelevasti veljeen: "Jörgen, että voitkin ajatella sitä, kun äiti…"

"Se on jotain…" olihan kerrassaan hirveätä, että hänen piti seisoa tässä sanoja keksimässä ja samalla tuntea kuinka kelvotonta oli lähettää poika pois äitinsä luota. "Ei se ole mitään, sinä rakas pikku veli… elä välitä siitä ollenkaan", hän pisti kirjeen taskuunsa. "Tule nyt!"

Hän juoksi alas äidin luo, joka vielä makasi silmät ummessa. Häpeä ja tuska valtasivat hänen mielensä, hänen omaatuntoansa poltti katumus ja pojanrakkaus ja hän laski tuolle puhtaalle vuoteelle huolenpitonsa hellimpiä lahjoja.

Äiti nosti kätensä: "Te kuiskasitte jotain äsken tiellä sisällä."

"Me puhuimme sinusta."

"Minä kuulin Tagen kysyvän, jos minä olin saanut tietää jotain."

Jörgen seisoi hetken aikaa puhumattomana.

"Se on jotain, jota te ette ole tahtoneet kertoa minulle", ohki hän.

Neuvottomuudessaan hän ei keksinyt mitään sen parempaa kuin kääntää hänen ajatuksensa omaan salaiseen sydänsuruunsa. "Tage tietää jotain siitä, josta olen sinulle puhunut, suhteestani Marie Römeriin."

Äiti avasi silmänsä ja katsoi häneen: "Hän on läheisyydessä, Jörgen."

Hän vavahti. Mistähän äiti sen tiesi? Tuo rukoileva silmäys meni suoraan hänen sydämeensä.

Sairas makasi hetken aikaa hiljaa nähtävästi koettaen kiinnittää ajatuksen johonkin.

"Minä tunsin kaksi nuorta… monta vuotta sitten… jotka myöskin…" alkoi hän sitten puhua. "Heistä oli toinen myöskin naimisissa." Hän vaikeni hetkeksi ja pyyhkäsi otsaansa nenäliinalla.

Möllerin kertomus nuoresta papista muistui hänen mieleensä. Häntäkö ja rouva Brunia hän lienee ajatellut?

"Ne tulivat yhtenä yönä vanhan isäni luo…" hän vaikeni taas pari sekuntia ja oikoi sitten sanansa: "Mies tuli muutamana yönä pappilaan ja uskoi asiansa vanhalle isälleni… nainenkin oli saapuvilla; isän oli heitä niin sääli, hän kun näki kuinka he kärsivät; mutta hän oli aivan taipumaton sellaisissa asioissa… hän osotti heille raamatun sanaa: 'Katsokaa itse!' — Silloin he taipuivat, molemmat näkivät että heidän oli — mukautuminen."

"Sinä et jaksa puhua niin paljon, äitikulta."

"He pitivät niin paljon toisistansa", kuului taas hiljaa.

Jörgen kuuli vain puolittain, mitä äiti puhui. Hänen rinnassaan paukutteli ja jyskytti kuin olisi kaikki veri hänen ruumiissaan kokoontunut siihen.

"Jörgen!" pyysi sairas ojentaen hänelle kätensä. "Ethän tee sitä… ethän?"

"Äiti kulta!"

"Vedäthän vaimosi puoleesi, sen sijaan, että hänet luotasi työntäisit. Sillä tavoin mukautuminen — ei ole kaikki surua. Se on hyvä ajatus elämässä tämä: jos voisin auttaa tekemään toisen ihmisen elämää rikkaammaksi ja paremmaksi; minä uskon sen sinulle onnistuvan, ja niin en ole minä kumminkaan turhaan elänyt."

"Oi, äiti, elä nyt rasita itseäsi."

"Ja Herra, meidän Jumalamme, on siunaava sinua; Sillä sinä saat uskoa, Jörgen, että mitä hänen tähtensä teemme, se kääntyy siunaukseksi meille itsellemme… taistelun kautta. Sen saat uskoa, Jörgen. Minä tiedän sen."

Hän ei voinut kuunnella, hän tunsi itsessään puristusta, joka varmaan vihdoin halkaseisi rinnan. Voimatta mitään sanoa, istuutui hän vuoteen laidalle ja painoi kättänsä rintaa vasten.

"Silmäni käyvät niin himmeiksi", valitti sairas. "Luulenpa, että tahdon nukkua."

Hän makasi kauan äänetönnä. Kasvot olivat taas käyneet teräviksi, posket kalpeiksi.

Nähtävällä vaikeudella hän uudestaan hiukan kohotti kättänsä.

"Sinä tahdoit sanoa jotain, äiti?"

"Tahdoin pyytää teitä… laulamaan minulle vähän…" sai hän kuiskatuksi.

"Kyllä, mielellämme."

"Sinä muistat kyllä hänet jonka täytyi laulaa… kaikki ne laulut…" hän keskeytyi, ei jaksanut muistaa kaikkia sanoja.

Jörgen tuijotti häneen. Puhuiko hän houreissa? "Kaikki ne laulut…?"

"… kaikki ne laulut uudestaan, jotka hän lauloi pienelle lapselleen; nyt voitte te… laulaa ne laulut uudestaan, jotka minä…"

"Minä ymmärrän sinut, äiti kulta; minä kutsun toisetkin."

Kun hän astui arkitupaan, näki hän pitkän, vakavan rovastin tulevan sisään käytävästä, valkoisena kuin lumiukko. Hän tuli näinä päivinä joka aika vuorokaudesta.

Äänetönnä, ystävällisesti nyökäten vaan lapsille veti hän isot karvaiset rukkaset käsistänsä, antoi rouva Kongelle pitkän päällystakkinsa, hieroi käsiänsä ja lämmitteli niitä uunin edessä.

Jörgen virkkoi jonkun sanan, että hän ja hänen sisarensa olivat niin kiitollisia rovastille, kun tämä tänä yönä tuli heitä katsomaan. Rovasti, joka seisoi kasvot uuniin päin, ei vastannut, ehkei hän kuullut, mitä puhuttiinkaan.

Hän meni hitaasti sairashuoneeseen, otti tuolin ja istuutui vuoteen vieroen.

"Minä en voi nähdä teitä", sanoi sairas vaimo. "Minä näen vain, että siinä tuolilla istuu joku mies; mutta minä tiedän hyvin, että se olette, te, rakas rovasti."

Hän puristi sairaan kättä.

"Te olette tottunut istumaan sairasvuoteiden ääressä", sanoi sairas taas.

"Niin", virkkoi rovastin syvä ääni. "Ja minä uskon, että sairasvuoteiden ääressä istuminen on tehnyt minut terveeksi ihmiseksi." Tämä sanottiin matalalla äänellä, jossa kajahti sisällistä ylevyyttä. "Tämäkin sairasvuode on ollut minulle siunaukseksi — — enemmän kuin mikään muu", hän lisäsi ummistetuin silmin.

"Minä olen niin usein ollut kärsimätön", huokasi sairas. "Minulla on ollut niin paljon ajateltavaa sekä entisajoilta että nyt…"

"Teillä on ollut monen rakkaus."

"On — Jumalan kiitos!"

"Ja rakkaus antaa meille ihmisille voimaa kantaa paljon."

"Jumalan tiet ovat niin käsittämättömiä", sanoi sairas.

"Niin, ne ovat käsittämättömiä." Rovastin kauniit kasvot vaipuivat alas ja hän istui hetken aikaa äänetönnä.

"No", alkoi hän sitten taas ja oikasihe. "Teillä on hyvä piiri ympärillänne, tänä yönä."

"Niin, te rakkaani!"

Hän ei ollut ajatellut puhua sairaalle mitään sen enempää siitä, mikä oli odotettavissa; hän tiesi Jumalan puhuneen hänelle — monta kertaa ja monella eri tavalla; hän olisi vain tahtonut vetää kuolevan ajatukset lempeän iltaruskon rauhaan. Mutta hän ei saanut sanotuksi monta sanaa — ehkäpä sentähden, että hetken vakavuus niin syvästi liikutti häntä itseänsä.

Äkkiä hän nousi ja tuijotti sairaaseen — hän tunsi tuon kasvonpiirteiden terävän esiintymisen, nuo heikot nytkähdykset suun lihaksissa.

Taaskin ojensi sairas kätensä ja haparoi ilmassa. Häntä lähinnä sattui silloin seisomaan hänen nuorin poikansa, ja ehkäpä hän juuri hänen kättänsä tapailikin.

"Äiti pyysi meidän äsken laulamaan hänelle", ilmoitti Jörgen.

Rovasti nyökkäsi. Itse hän ei osannut laulaa.

Ja niin lauloivat nämä viisi lasta, niin hyvin kuin taisivat, rauhan saavuttaneista, autuaista sieluista. Tage ja Emil lakkasivat kuitenkin pian ja kääntyivät itkien pois, toiset kolme koettivat kaikin voimin ylläpitää veisuuta, ja Tage yhtyi siihen taas nähdessään että Jörgen pyysi apua. Mutta yhä epävakaisemmiksi kävivät äänet. Silloin pujahti äkkiä rouva Kongen syvä alttoääni kuoroon, ensin heikosti ja värähdellen, vähitellen voimakkaammin. Toisetkin malttoivat nyt mielensä ja varmasti vaikka matalasti soivat viimeiset säkeet sielunauringosta, joka ei konsaan laske.

Kuoleva makasi ummistanein silmin ja hengitti lyhyeen ja heikosti; mutta kasvot ilmaisivat, että säveleet kantoivat hänen henkensä vapautukseen ja iloon.

Laulun lomassa hän ummistetuin silmin nyökkäsi "Kaikki kääntyi siis kumminkin hyväksi."

Ja taas soi laulu — tahdosta, jota Jumala katsoo, iltaruskon tuottamasta rauhasta.

Sairas laski irti Emilin käden, ja kuin hänellä ei enää tässä maailmassa olisi mitään toimitettavaa, risti hän kätensä ja liikutti heikosti huuliaan pari kertaa.

Samassa loppui laulu.

Poika kumartui valkoisen pään yli ja kääntyi sitten toisten puoleen suurin, iloisin silmin:

"Äiti nukkuu!"

Rovasti tarttui hänen käteensä, kumartui ja tuijotti — tuijotti yhä, laski sitten varovasti käden alas lakanalle ja vetäytyi hiljaa pois — mutta pitkin hänen kasvojaan juoksivat isot kyynelkarpalot.

Jörgenistä näytti äiti niin tavattoman kalpealta, hän meni ihan vuoteen ääreen… silloin koko hänen ruumiinsa vavahti, ja sanaakaan sanomatta hän vaipui polvilleen ja laski päänsä ja kätensä vuoteelle.

"Ei, ei", nyyhkytti hän, "minä en tee sitä. Oi äiti kulta, äiti kulta — —."

XXIII

Oli jouluaaton edellinen päivä, kylmä, usvainen ja talvinen iltapäivä, muuan niitä päiviä, jolloin taivas tuntuu painavan otsaa.

Kaksi isoa kelloa soi: piu pau — piu pau… mustiinpuettuja naisia, suruharsot pitkin selkää, univormuihin puettuja virkamiehiä, hienoja herroja vastasilitetyissä ranskalaisissa silkkihatuissa ja tasaisia porvareita kaikenmuotoisissa lakeissa ja melkein kaikenvärisissäkin virtaili kirkkoa kohti. Katu oli sirotettu vihreäksi, kaikissa kodeissa puhuttiin osanottavasti vainajasta.

Muutamassa ylimmistä penkeistä istui Jörgen Bang pää kumarruksissa ja sielussaan tavallinen ajatusten mylläkkä. Puoli tuntia sitten hän oli pistäynyt tänne katsomaan, oliko kaikki järjestyksessä, ja oli silloin tavannut Marien, joka oli ollut tuomassa seppelettä. Hän tiesi hänen vielä olevan kaupungissa, ja katse, jonka hän kadulla oli häneltä saanut, sanoi hänen jääneen tänne hänen tähtensä. Niin sanomattoman ihanana, niin tenhovana kuin ei koskaan ennen, oli hän tänään puristanut hänen kättään ja katsonut häneen syvän osanottavaisuutensa koko hellyydellä, jonka jälkeen hän kiireesti lähti kirkosta. Sykkivin suonin hän oli seisonut katsellen hänen jälkeensä, kun hän kulki kirkonkäytävää alaspäin, oli katsellut hänen vaalean tukkansa kiemuroita, koko hänen olentonsa omituista, vaatimatonta suloa — ja silloin hän äkkiä kauhistuen tunsi: yhtä kaukanahan minä vieläkin olen — —, ja äkkiä esiin kuohahtavan aavistuksen valtaamana, että suuri taistelu oli tulossa, taistelu taivaan ja maan suurimpien voimien välillä ihmisrinnassa, kumartui hän ja laski päänsä ja käsivartensa äidin arkkua vasten.

Taistelu alkoi hänessä jo ajatellessa, kuinka hänen tänään täytyi jakautua näille kahdelle naiselle — ei, kolmelle naiselle, mutta sitä taistelua hän ei kauhistunut, vaan sitä, joka tapahtuisi sen suuren alemman voiman välillä.

… Mitäs tuo olikaan? Olivatko ne laulaneet? ja mitä se rovasti nyt puhuikaan kuorinovella? Oi, hän ei tahtonut kuunnella, hän ei voinut, tunsihan hän sitäpaitsi entuudestaankin niin hyvin nuo kauniit sanat kärsivällisyyden hiljaisesta kauneudesta ja kaiken sen muunkin. Sanojen yksitoikkoinen virta, kukkien ja havuköynnösten lemu, kuorikynttelien himmeä valo, varjot ikkunoissa, äänetön hiljaisuus, jota toisinaan häiritsi hiljainen huokaus — kaikki tämä oli hänen tietoisuudessaan vain taustana tuolle yhdelle ainoalle, suurelle, elävälle ajatukselle: Marie.

Mutta sitten kääntyi puhe siihen pieneen keltaiseen taloon viiniköynnöksineen, muutamia liikutettuja sanoja vaimon uskollisesta kestävyydestä kaikissa taisteluissa, äidinrakkauden ijäti valvovasta mielestä — ja silloin hän kumartui penkkiin ja painoi päänsä nenäliinaan. Oi, äiti kulta! Kuinka raskasta, kuinka käsittämätöntä oli, että hän nyt oli poissa!

Korkeana ja lämpimänä seisoi rovasti puhellen kristinuskon sukupolvien läpi virtaavasta sävelvirrasta:

"Tässä — tällä paikalla seisoi monta vuotta sitten mies" — hän osotti kädellään kuvaa seinällä — "mies, joka tunsi virkansa vakavuuden eikä koskaan vilpistellyt omassa elämässään. Monet muistavat hänet vielä, hän on vieläkin pappimme, minä itsekin olen hänen oppilaansa, ja usein tähän astuessani, — mutta ei koskaan niin syvästi kuin tänään — minä tunnen hänen henkensä vaikutusta ajatuksiini. Ja niinkuin hän itsekin oli peräisin vanhasta, kristillisestä suvusta, ankara ja kuitenkin lempeä, vaatimaton ja kuitenkin suuri, omaten voimaa kieltäytymään, voimaa rakastamaan, niin hän Jumalan armon avulla elämänsä monien ja kovien koetusten alla pyrki panemaan lastensa käsiin sen ainoan tarpeellisen kultarahan. Me tiedämme kaikki, että hän tässä viimeiseen asti piti kiinni kultarahastansa, ja tämä köyhä nainen kuoli rikkaana. Te lapset, te rikkaat perilliset, te voitte saattaa äitinne hautaan nauttien korkeinta lohdutusta, sitä suurta juhlailoa, että kaikki lopulta kuitenkin kääntyi hyväksi. Ja te olette siunaava häntä ja rukoileva hänen Jumalaansa, hänen isänsä Jumalaa, hänen esi-isäinsä Jumalaa, ettei se taivaallinen sävel, joka siinä suvussa on soinut vanhoista ajoista asti, ei koskaan vaikenisi teidän omien sielujenne muukalaislaulussa, vaan että se soisi kirkkaana ja selvänä sinä pohjasävelenä, jonka mukaan kaikki muut äänet ovat soinnutettavat."

Jörgen istui polvet yhteenpuristettuina ja vapisi sisällisesti.

"Dagen goor med raska Fjed",
kajahti sitten läpi kirkon. Jörgenin toivomuksen mukaan laulettiin tämä laulu, hän tahtoi että se soisi hänen vaarinsa kirkon läpi, hänen äitinsä arkun yli. Ja kuullessaan nämä sanat, elpyi hänessä jonkummoinen miehevä sukulaisuudentunne, vilpitön pojantunne, joka kääntyi kaikkia hänen takanaan istuvia ihmisiä kohtaan vastauksena niihin ajatuksiin, joita he arvatenkin olivat ajatelleet.

Pin pan — pin pan…

Nähdessään tämän ihmisjoukon, vakavissa kasvoissaan vilpittömän osanottavaisuuden ilme, tuntui Jörgenistä kuin saisi hän hyvitystä kaikesta nöyryytyksestä, jota hän oli kärsinyt isänsä takia, ja hänen sielunsa syleili heitä kaikkia ja antoi heille laitoksensa.

Lauluseura lauloi lyhyet jäähyväiset haudalla, ja surusaatto läksi kirkkomaalta. Jörgen ja hänen sisarensa, Olli Konge ja rouva Konge ja vielä pari sukulaista jäi hautaa koristamaan.

Rouva Konge sai tilaisuutta hiipiä rovastin luo ja seisoi hetken puhellen hänen kanssaan muutaman puun takana, vähä väliä kuumeentapaisesti vilkaisten vävyynsä. Rovasti kätteli häntä ja nyökkäsi ikäänkuin luvaten hänelle jotain.

Pieni sukulaisjoukko läksi sitten Jörgenin kotiin, jossa sievästi katettu pöytä odotti heitä. Amalie ei näet pahoinvoinnin takia ollut mukana haudalla.

Aterioitua, kun vieraat tekivät pois lähtöä, nykäsi rouva Konge tytärtään hihasta: "Nyt!"

Amalie kääntyi silloin lempeästi mieheensä: "Minun mielestäni Martta ja
Emil nyt tulisivat meille asumaan."

Jörgen katsoi häneen liikutettuna ja aikoen sanoa jotain, mutta kuuli samassa kuiskattavan: "Rovasti!" — ja huoneessa syntyi liikettä.

Niinkuin tavallisesti nyökkäsi rovasti vain äänettömästi Jörgeniä tervehtiessään.

Olli Konge hypisteli lakkiansa ja katsoi rukoilevan kunnioittavasti korkeaan pappiin kuin seisoisi hän itse taivaan suuren tuomarin edessä.

"Olkaa hyvä ja käykää istumaan, herra rovasti", pyysi Jörgen kääntäen nojatuolin hänelle.

"Kiitos!" Laskiessaan lakin kädestään käänsi rovasti katseensa rouva
Kongeen, mutta ainoakaan lihas ei liikahtanut hänen kasvoissaan.
"Kiitos!" sanoi hän uudestaan. "Taitaisin mieluummin istuntaa tuonne
ikkunan luo."

Rouva Konge, joka oli saanut vedetyksi Ollin ja ne toiset ulos käytävään, työnsi Amalien sisään ja sulki oven, jonka jälkeen hän miehensä kanssa läksi kotiin vakava katse katukivitykseen kiintyneenä.

"Istukaa, Bang", pyysi rovasti, "niin jutellaan vähän."

Puolisot katsoivat häneen, kuin aavistaisi kumpikin juhlallisen toimituksen olevan tulossa.

Rovasti kääntyi ensin Jörgeniin: "Tämä viimeinen aika on ollut teille koetusaika."

"Niin on."

Hetken äänettömyys.

"Koetusajat ovat parhaita kasvunaikojamme."

Jörgen ei tiennyt mitä sanoa. "Jumalan tiet ovat käsittämättömiä."

"Siitä äitinnekin usein puhui, mutta hän pysyi niillä."

Jörgen vilkasi häneen pienen tutkivan katseen. "Äidillä oli niin vähä onnea elämässään", hän sitten vastasi.

Rovasti seisoi hetken aikaa mietteissään. "Niin − hän kuoli onnellisena naisena."

"Rovasti ei varmaankaan kuullut, mitä minä sanoin, sanoin että äidillä oli niin vähä onnea elämässään."

Taaskin istui rovasti hetken aikaa mietteissään. "Minä tulin ajatelleeksi muutamaa raamatun sanaa, joka niin merkillisesti sopii hänelle: 'Voima ja kauneus on hänen pukunsa, viimeisinä päivinä hän on hymyilevä'."

Jörgen nojasi kyynäspäätään tuolin selkämään ja painoi nenäliinaa silmiään vasten.

"Jörgen!" koetti Amalie lohdutella, "nythän hänen on hyvä olla."

Taaskin hetken äänettömyys.

"Teilläkin on ollut vaikea viime aikoina, pikku rouva, eikö niin?"

Syvä, punottava hämmennys kuvastui hänen kasvoissansa. "Se sairaushan antoi niin paljon ajattelemista." Hän laski kätensä miehensä olalle.

"Mutta nyt saamme toivoa pahimman taistelun päättyneen", jatkoi rovasti, joka yhä istui miettien ja vastasi kuin omiin ajatuksiinsa. "Tässähän Jumalan tie on aivan selvä."

Nuori aviomies ponnahti ylös ja alkoi astella lattiaa ylös ja alas.

"Jörgen!" pyyteli Amalie.

"Herra rovasti", puhkesi hän puhumaan, "sanokaa suoraan, että te olette tullut sovintoa hieromaan, eikö niin?"

Rovasti istui kauan kasvot kattoon käännettyinä kuin odottaisi hän ajatuksia ylhäältä.

Hienotunteisuudella, jota Jörgen ei olisi Amalielta odottanut, vetäytyi nuori vaimo ovea kohti, tuskallisesti katsoen toisesta toiseen, ja hävisi vihdoin äänettömästi ovesta.

"Minä olen tullut tekemään teitä onnelliseksi", sanoi vihdoin rovasti kääntäen kasvonsa Jörgeniin. "Jospa sitä voisin!" jatkoi hän sitten.

"Kaikessa tapauksessa tahtoisin estää vastakkaisuuden tapahtumasta", jatkoi rovasti. "Istuutukaa, Bang!" Tavallisella verkkaisuudellaan hän otti kirjeen povitaskustaan, kieritti sen auki, piti käsivarren päässä itsestään, luki muutamia riviä, mutta laski sen sitten ikkunalaudalle sen enempää sanomatta sillä kertaa.

Huoahdettuaan, joka tuntui sanovan niin paljon kuin "Olkoon niin" — alkoi hän:

"Minä tiedän salaisuutenne. Minä olen sen kuullut kahdelta naiselta — toinen on nyt poissa."

Nuori mies tuijotti jännitettynä häneen.

"Tunnetteko Kristuksen sanoja Mattheuksen evankeliumissa: 'Mies pitäytyköön vaimoonsa'?"

Toinen vaikeni, sormet hypistelivät kellonvitjoja.

"Ja joka eroo vaimostansa…"

"Minä tiedän sen hyvin, herra rovasti."

Taaskin pappi vaikeni.

"Edempänä seisoo: 'Tätä sanaa eivät kaikki ymmärrä.' Ymmärrättekö te,
Bang?"

"En!" kuului rehellinen vastaus.

"En minäkään."

Kummasteleva vaikeneminen kuvastui Jörgenin kasvoissa.

Mutta rovastin suun ympärille ilmestyi omituinen hymy: "Mutta niin siinä seisoo."

Sitten hän ummisti silmänsä, kuin ajatellakseen mitä sanottavaa vielä olisi.

"Minulle on uskottu salaisuus", alkoi hän sitten taas, ikäänkuin ei ennen olisikaan ollut puhetta salaisuuksista. "Tunnetteko pastori Larsenin Ödumissa?"

"Olen nähnyt hänen jonkun kerran."

"Hän on parhaimman ystäväni poika; olen tuntenut hänet kasvavasta pojasta asti." Rovasti kääntyi ikkunaan päin ja otti kirjeen, piti sitä taas matkan päässä itsestään ja löysi sanat: "Neiti Römer…"

"Alussa puhutaan aivan yksityisistä asioista", hän sanoi. "Tahdotteko alkaa tuosta: 'Neiti Römer on…'" Mutta nuori mies alkoi useita riviä ylempää:

"… toivon Jumalan avulla pääseväni sen raskaan pettymyksen yli. Mutta minä en saa rauhaa, ennenkun olen asettanut olosuhteet teidän silmäinne eteen sellaisina kuin minä ne näen, niin voitte te, jos tahdotte, tarttua asiaan — minä en voi, niinkuin hyvin ymmärrätte edellisestä.

"Neiti Römer on kuin ne syvät vedet, joista ei pohjaa löydä; mutta minä olen nähnyt niin paljon elämässä, ja tiedän sitäpaitsi äidiltäni hänen uskotultansa, että hänen sielunsa syvyydessä vaikuttavat valtavat voimat, ja minä pelkään, että hänen rakkautensa intohimo ajattelemattomalla hetkellä voisi joutua niin väkevään pyörteeseen, että hän myöntyy; mutta minä pelkään myös, että hän, joka on Kristuksen sanan ja Hengen syvästi liikuttama nainen, jälkeenpäin joutuu sieluntaisteluihin, jotka tuottaisivat hänelle kärsimistä onnen sijaan."

Jörgenin käsi vapisi, jotta kirje liikkui siinä kuin viuhka.

"Kiitos!" Omituisella pidätetyllä hymyllä hän ojensi kirjeen rovastille takaisin. "Minä ymmärrän kyllä, mitä kaiken tämä hyvänsuovan puheen takana piilee."

"Rakas ystävä", puhui rovasti rauhallisesti. "Minä tiedän Marie Römerin olevan kaupungissa, minä tiedän myöskin, että te salaisesti olette kohdannut häntä — pappi saa näet tietää niin paljon."

"Minulla ei ollut aavistustakaan, että neiti Römer oli täällä, kun menin alas hänen äitinsä luo."

"Saattaa olla. Naisia on leikissä mukana — kahdelta puolen. Ja nyt te saatte kaksi miestä mukaan leikkiin, niinkuin näette. Tiedättehän että auttavia henkiä niitä aina löytyy", jatkoi hän ja suun ympärille tuli taas hymy.

"Niin, kyllä niitä aina on", virkkoi Jörgen ja meni pöydän luo.

"Rakas Bang", sanoi rovasti, "sydämeni on teidän puolellanne, sen saatte uskoa — minulla itsellänikin on ollut lämmintä verta suonissani — mutta Jumalan sana on meitä vastaan", sanoi hän uudestaan. Hänen päänsä vaipui rinnalle. "Jumalan sana on meitä vastaan", sanoi hän uudestaan. "Ja ainoastaan Jumalan tahdon täyttäminen vie todelliseen onneen."

Jörgen ei mitään vastannut.

"Olen paljon ajatellut haaksirikkoanne, rakas ystävä; sillä minä olen jo kauan tiennyt kuinka teidän laitanne oli."

Nuori mies katsoi häneen.

"Ja minä olen tuntenut kanssanne. Minä ymmärrän kuinka vaikea taistelu on. Vanhanaikaiset kristityt kestivät helpommin sellaiset surut; olosuhteet olivat niin yksinkertaisia, katsantokannat niin lujat, raamatun kunnioitus niin suuri."

Jörgen yhä vain katsoi häneen. Oliko hän ilmaisemaisillaan salaisuuden omasta elämästään?

"Nyt on toisin. Kansanhenkeä kiihottavat voimakkaat unelmat itselöllisyyden vapauttamisesta. Politiikassa, kirkossa, työväenpiireissä, kaikkialla vaaditaan vapautusta vanhoista elämänmuodoista. 'Ahdasmielisyyttä' kristinuskostakin tahdotaan poistaa; Kristus ei sovellu meidän ajallemme. Niin selitetään raamattua oman mielensä mukaan, kunnes saadaan ripustetuksi uudenaikaisempi takki suuren opettajan hartioille, jotta häntä vielä jonkun aikaa voitaisiin käyttää."

"Herra rovasti, minä en tiedä…"

Rovasti nosti kätensä: "Ei, ei, ei, rakas Bang, minä en tarkota teitä. Tahdon vain sanoa, että ymmärrän, kuinka teidän on vaikea. Te olette murrosajan lapsi, teidän sydämenne on jaettu kahdelle aikakaudelle. Vanhaan aikaan kestettiin tuska ilman muuta, nyt päästetään side, kun se rasittaa. Te tahtoisitte mielellänne kumpaakin, mutta — te ette voi."

Taaskin tuo kaunis, vakava pää vaipui alas.

"Te ette voi", kertoi hän taas ja vaipui uudestaan ajatuksiin.

"Tulkaa luokseni, Bang!"

Kun Jörgen seisattui hänen eteensä, tarttui rovasti hänen käteensä ja katsoi häneen kostein silmin: "On yksi, joka on sanonut: 'Ei ole suurempaa rakkautta, kuin että joku antaa henkensä ystäväinsä edestä.'"

Jörgen tuli hämilleen. "Minun mielestäni se sana ei oikein sovi tähän."

"Saattaa antaa henkensä juostessaan palavaan taloon pelastamaan toista; mutta sen voi myöskin antaa uhrautumisella, kärsivällisyydellä ja sillä rohkeudella, joka mukautuu kärsimiseen Herran tähden."

Jörgeniltä puuttui taas vastausta.

"Te kestätte sen kyllä, rakas ystävä; teillä on tervettä verta ruumiissa. Ja sielussanne teillä on jotain, joka tekee teidät voimakkaaksi — äitinne usko. Ja se on hyvä", hän jatkoi; "meidän aikanamme tarvitaan voimakkaita miehiä."

Jörgen katsoi taas kysyvästi häneen. Mitä hän tarkoitti?

Sitten rovasti nousi ja seisoi hetken aikaa katsellen sohvan yläpuolella riippuvaa rouva Hahnin kuvaa. Ojentaessaan kätensä hyvästiksi nuorelle miehelle, seisoi hän hetken aikaa miettien, sulki hänet sitten äkkiä syliinsä ja painoi lujasti rintaansa vasten: "Me kaksi, me ikävöimme ja kaipaamme" — sitten hän otti hattunsa ja meni jäähyväisiä sanomatta ulos ovesta.

Käsi otsalla nojasi Jörgen seinään. Oi, eikö hänellä ollut kylliksi entuudestaan? Mikseivät ne voineet antaa hänen olla rauhassa, kaikki nuo siunatut auttajat.

Hänen katkeruutensa ei kuitenkaan kohdistunut rovastiin, ei, vaan häneen siellä nummella, siihen hyväätarkoittavaan pappiin arkoine ominetuntoineen. Kuinka kurjasti tehty, että pastori Larsen puki luulevaisuutensa tuohon kristillisen rakkauden ja tunnollisuuden helposti läpinäkyvään valepukuun!

Hän heittäysi tuolille: "Oi, miksi, miksi minua niin kovasti koetellaan!"

Ikäänkuin uudestaan soi äkkiä hänen korvissaan: "Me kaksi me ikävöimme ja kaipaamme —" ja muistellessaan kuinka vakavana rovasti oli seissyt tuijottaen hänen äitinsä kuvaa, välähti hänen sekaviin ajatuksiinsa suuri, värähtelevä ajatus, joka äkkiä valaisi salaisuuden, josta hänellä siihen asti ei ollut pienintäkään aavistusta.

Hän astui hitaasti ja kasvoissaan jännitetty ilme sohvan luo, asettui kuvan eteen, tuijotti siihen ja risti kätensä:

"Herra, minun Jumalani, nyt minä ymmärrän — —"

Ja hän unohti hetkeksi omat suhteensa nähden vain näiden kahden ihmisen elämän, kuinka nämä ihmiset olivat taistelleet nuoruudessaan ja sen jälkeenkin, kuinka heidän rakkautensa oli otellut heidän jumalantuntonsa kanssa — —

Ja hänen mielensä vaipui ihmettelemään ja ihailemaan sitä alistumisen ylevyyttä, joka henki näiden molempien ihmisten elämästä.

XXIV.

Juhlallisesti soivat St. Paulin kirkonkellot jouluaamuna. Ne soinnut muistuttivat Jörgenille hänen lapsuuttansa, Jumalan rakkautta, Jumalan kuritusta.

Päällystakki yllään, hattu päässä ja virsikirja kädessä astui Amalie arkitupaan.

"Nythän on aivan liian aikaista vielä", virkkoi Jörgen.

"Lupasin vanhemmilleni tulla sitä tietä ja ottaa heidät mukaan."

"Mene sinä sitten edeltäpäin."

Tuskin oli hänen pienen soman olentonsa tuoksu hälvennyt huoneesta, kun
Lydia Hahn kiireesti avasi oven.

"Minä näin vaimonne menevän… oo, minä olen niin hengästynyt, saanko istahtaa hetkeksi?" Hän pyöräytti nojatuolin ympäri ja heittäytyi siihen. "Istukaa tuohon… joutukaa… minä lähden laivassa."

Hänen povensa kohoili ja laskeutui päällystakin alla, raitis ja herttainen hän oli säteilevinä tummansinisine silmineen ja sysimustat kutrit ohimoilla.

"Minä puhuin hänen kanssaan eilen puistossa — toista tuntia varmaankin."

"Vaimoniko kanssa?"

Rouva teki harmistuneen liikkeen. "Onko teille koko maailmassa olemassa muuta kuin yksi ainoa 'hän'… istuutukaa, ihminen!"

Niin, — — elköön rouva pahastuko, mutta hän oli luvannut vaimolleen tulla kirkkoon hänen kanssaan.

"No niin!" rouva hyppäsi ylös. "Menkää te kirkkoon, hyvästi!"

"Mitä se sitten oli?"

"Minä sanon teille, että te olette puupölkky, ellette nyt käy käsiksi, nyt juuri, kun onni vilkuttaa nenänne edessä."

"Puhuitteko hänen kanssaan…"

"Sadoista asioista niin — tietysti sadoista asioista; kun tahtoo puhua yhdestä asiasta, niin alkaa aina kierrätellen, ymmärrättekö?"

Hän kysyi, mitä hän sitten oli sanonut.

"Mitäkö hän sanoi? Luuletteko, että hän sanoisi minulle suoraan vasten silmiä: 'Minä olen kanssanne yhtä mieltä, tervehtikää häntä, että minä olen valmis.' Sellaista ei sanota; mutta kun hän itse tulee, hän, se oikea, hän, jolla on silmiinsä kokoontuneina kaikki taivaan ja maan voimat, niin heittäytyy hänen syliinsä ja antaa kaikkein lakein ja alttarikirjain viisi."

"Luuletteko todellakin…"

"Ettekö tiedä, että nainen heittäytyy vaikka syvyyteen sen kanssa, jota hän rakastaa?"

Vavisten koko ruumiistaan otti Jörgen hattunsa, joka oli pöydällä.

"Menkää te vain kirkkoon, hyvästi!"

"Te ette aavista kuinka tuskallista elämäni on."

"Ellette te tunne rakkauden rohkeutta ja rakkauden mistään piittaamattomuutta, niin te ette laisinkaan rakasta, te ette rakasta."

Vähän hyödyttäisi puhua rouva Hahnille siitä pyhästä karista hänen sydämessään, johon hänen rakkautensa oli menemäisillään haaksirikkoon, hän ei voisi ymmärtää häntä. Hänen ei auttanut muuta, kuin sanoa, että Amalie se muka yksin hänet sitoi.

"Yhden ihmisen koko elämänonni on kysymyksessä."

"Niin antakaa sen huilata! Menkää naimisiin Marie Römerin kanssa ja kaksi ihmistä tulee onnelliseksi ja yksi — niin, mitäpä me tiedämme, ehkäpä hän tulee onnelliseksi jonkun toisen kanssa; jos te pysytte kiinni vaimossanne, niin huilaa kolme ihmiselämää — siinä teillä on se laskuesimerkki!"

Hänestä tuntui halpamaiselta seisoa siinä valhetellen uskollisuudentunteista, joita hän ei omannut; sillä ei se ollut Amalie, joka sitoi hänet, ei ensi sijassa ainakaan.

"Rouva Hahn me tulemme aina ja yhä uudestaan takaisin siihen, että me elämme kahdessa eri maailmassa."

"Siinä se juuri solmu onkin! Teillä on kaksi elämää, minulla vain yksi. Ja kun on kaksi elämää, niin on varaa heittää toinen pois; mutta kun on vain yksi, niin sen elää."

"Jos minäkin voisin elää elämän!"

"Minä sanon teille, että ottakaa hänen myönnytyksensä nyt, kun hän sydämessään säälii teitä, ja tuli palaa täyttä voimaa; torstaina hän lähtee, ja nummen ilma viilistää."

Jörgen seisoi kulmat rypistettyinä ja katse lattiaan kiintyneenä.

"Mitä teidän vaimoonne tulee, niin otan minä hänet omalletunnolleni", jatkoi rouva Hahn. "Hän on hyväluontoinen, lempeä pikku nainen — minä puhuttelen häntä, minä todistan sen hänelle, niin hellästi, niin osanottavasti, ja hän on lopulta sanova: 'Jumalan nimessä siis!'"

"Sen minä kyllä uskon hänen sanovan."

"No, toimikaa sitten, mies — toimikaa, toimikaa!"

Kalpeana ja hermostuneena asteli Jörgen ympäri huonetta asettaen tuolit paikoilleen. Sitten hän pyyhkäsi otsaansa ja jäi miettimään.

"Mistä syystä te, rouva Hahn, niin innokkaasti näihin suhteisiin sekaannutte?"

"Ettekö voi käsittää, että omatuntoni vaatii minua? Minun täytyy auttaa teitä. Minä olen syntynyt saattamaan niitä yhteen, jotka yhteen kuuluvat, ja minä tahdon tehdä teidät onnelliseksi, suurin ilo elämässäni on auttaa nuoria eteenpäin; heidän onnensa lämmittää minun omaa kotia… oo, kaikkihan me janoomme, janoomme onnea, jokin meissä huutaa onnea, rakkautta, nautintoa sen lyhyen kesän kuluessa, minkä lyhyt, köyhä elämämme meille suo." Hän tarttui Jörgenin käsiin ja katsoi häneen kyynelten takaa säteilevin silmin: "Te hyvä, suuri lapsi, teidän ja Marie Römerin pitää olla onnelliset, onnelliset! Hyvästi!" Ja hän pyyhkäsi ulos ovesta.

Hänen tulisen luonteensa säteily katseessa ja kasvojen ilmeessä valloitti Jörgenin voimalla, joka tulistutti hänen oman olentonsa ja pani hänen uskonsa ja mielipiteensä pyörteinä kiehumaan.

Oli kuin tuntisi hän tyrkkäyksiä kahtaalta, kahden voiman pakottamista. Toinen kehotti: "Mene oikeaan — siellä on Jumalan huone ja taivaan portti, siellä on onni!" Toinen taas: "Mene toki vasempaan, mies — siellä on luvattu puutarha, siellä on onni!" Ei koskaan hän ollut tuntenut niinkuin tänä päivänä, mitä oli seisoa tienhaarassa, jossa kaksi elämänkatsantokantaa tuli vastakkain.

Ja hänen astellessaan siinä lattiaa ylös ja alas, näkyjen vivahteitta kuvasarja silmissänsä, valtasi hänen rakkautensa hänet ennen aavistamattomalla voimalla. Oi Marie! Eihän hän voinut kestää elämää ilman häntä! Hänen rakkautensahan oli yhteydessä parhaimman kanssa hänen olennossansa, hänen miehuutensa kaihon, hänen kauneuden ja onnenkaipuunsa kanssa, se oli sekoittunut hänen vereensä ja oli häntä kannattavana voimana.

Ja hänen rakkautensa vaati ja houkutteli, mielisteli häntä, kietoutui hänen ajatuksiinsa, kerjäsi ja kujeili lupauksilla tuhatkertaisesta korvauksesta kaikesta, mitä hän nyt saisi kärsiä, jos hän vain taipuisi katkaisemaan kaikki siteet ja sokeasti heittäytyisi lumottuun puutarhaan…

Syntisen tuska povessaan hän ohjasi askeleensa kirkkoon. Viimeisestä kulmasta kääntyessään hän huomasi Marien, joka myöskin oli matkalla kirkkoon. Samassa sydämen täytti kapinallinen halu uhmailla Jumalan ja ihmisten takia, rientää hänen luokseen, ottaa hänet syliinsä ja viedä hänet pois ikuisena omaisuutenansa.

Ihmisiä tulvaili joka taholta; mutta hän tajusi ainoastaan Marien läsnäolon.

Hän istui kirkossa Amalien vieressä ja muisteli kaikkia hautajaispäivän tapahtumia. Laulu soi joulutunnelman koko iloisella voimalla, puhe saarnatuolista virtasi juhlallisesti ihmisten yli. Hän kuuli sanan "Maaria" ja puhtainta, mitä maailmassa löytyi, kuvastui elävästi hänen sielunsa silmiin.

"Iloinen joulu, ihana joulu!" soi äkkiä hiljaisena kaikuna hänen sielunsa syvimmässä, ja hänen mielessään alkoi vilistä muistojen paljous, muistoja siitä ajasta, jolloin nuo sävelet soivat hänen lapsuutensa kodissa ja vanhassa pappilassa. Ne toivat mukanaan jotain pyhää, elämänsovintoa ja puhdasta iloa, ja hän tunsi että hän koko elämänsä ajan tuntisi sukunsa elämää suurena voimana itsessänsä, ja hän huomasi, että tämän elämän tuhannet hienot hopealangat mitä ihmeellisimmin olivat kutoutuneet hänen kirkon kunnioittamiseensa, hänen vakavaan Jumalantuntoonsa.

Hän suoristausi ja katsoi vaarinsa kuvaa. Oli kuin nuo tyynet silmät tummien, tuuheiden kulmien alta olisivat katsoneet häneen koko sukumahtavuudellaan ja kristityn voimalla. Ja hän kuuli sanoja alttarikirjasta ja katkismuksesta, koko hänen oma syvä uskonnollinen tuntonsa nousi häntä vastaan: "Elä tee sitä, elä tee sitä!"

Mutta — tuolla vastapäätä istui Marie, niin kauniina ja puhtaana ja hyvänä rakkaudessansa.

Joka hetki hän käänsi päänsä syrjään ja katsoi häneen, ja joka kerran hän kohtasi hänen polttavan katseensa. Kumpaisenkaan mieleen ei juolahtanut, että ihmisten huomio voisi kiintyä heihin. Siinä oli kaksi ihmissydäntä — erotettuna kaikesta yhteydestä kaikkien muiden ihmissydämen kanssa — jotka rakkautensa hurmauksessa antautuivat toisillensa. Jörgen luki hänen katseestansa huudon: "Minä olen valmis, ota minut ja pidä minut kiinni, vaikkakin koko maailman kärsiminen polttaisi meitä!"

Mutta juuri tämä rajaton antautuminen täytti Jörgenin samassa jonkinlaisella pyhällä pelvolla, ja hänet valtasi painostava tunne, että he molemmat istuivat tässä kapinallisina Herran seurakunnassa, vaipuneina kiellettyihin unelmiin, Jesuksen nimen soidessa heidän korvissaan.

Kuumeentapainen vavistus Amalien käsivarressa, joka kosketti hänen omaansa, sai hänet kääntymään − Amalie oli kelmeä kuin ruumis.

Jörgen itsekin tunsi kasvojensa kalpenevan. Tällä hetkellä hän sai voimaa tuntea vaimonsa rakkautta.

Ja sitten tuli viimeinen, ratkaiseva taistelu hänen rinnassaan. Oliko Jumalan sallimusta, että se taisteltaisiin täällä kirkossa? Hän katsoi alttarille; muistellessaan sitä lupausta, jonka hän siellä oli antanut vaimollensa, Kaanaan häiden suuren mestarin katsellessa häneen alttaritaulun maalauksesta, ajatellessaan kaikkia niitä tuhansia ja taas tuhansia taistelevia kristityitä, jotka ottavat himonsa ja halunsa vangiksi uskon kuuliaisuuden alle, Herran pelko hänen omassa sielussaan, sen rauhan kaipuu, joka vilvoittaa rinnan poltteen, sielun huuto sen suurimman onnen perään, joka on sen viimeisen oven takana, joka sulkeutuu tämän maisen elämän jälkeen — kaikki tämä, kaikki se käsittämätön, yliluonnollinen elämä, joka yhtäkkiä humisee ilmassa ja pullistaa sydämen suonet, kaikki tämä se tällä hetkellä kokoontui yhteen ja muodosti sen suuren voiman. Ja tämä voima se voitti. Hänessä tapahtui kuin murros, kuin olisi hän joutunut ennen aavistamattoman pyhän lumousvoiman valtaan, niin että hän tunsi itsessänsä Jumalan hengen voimaa, joka teki hänen rakkautensa polttavan himon voimattomaksi.

Niin hän taivutti päänsä, puristi kätensä yhteen ja ummisti silmänsä:
"Herra, minun Jumalani, minä lasken pääni sinun rinnallesi ja taivun!"

Hän tunsi kuinka vaimonsa vapisi.

"Tule, Amalie, lähdetään!"

Tuskin he pääsivät asehuoneeseen, kun hän tunsi kahden käsivarren kietoutuvan kaulaansa ja nyyhkyttävän rinnan painautuvan hänen rintaansa vasten.

"No no, Amalie!"

Koko sillä rakkauden intohimolla, joka ei mitään kuule eikä mitään näe, koko rajattoman rakkauden yksinvaltiashalulla hän piti häntä kiinni ja puristi itseensä voimalla, kuin tahtoisi hän hänet siinä pitää ikuisesti.

"Amalie, Amalie, laske irti nyt! Kaikki on tuleva hyväksi!"

Mutta hänen oli mahdoton saada hänet irroitetuksi itsestänsä.

"Amalie, laske nyt, laske!"

Rouva Konge ja Martta, joita oli huolestuttanut Amalien vääntyneet kasvot tämän kulkiessa kirkonkäytävää alas, tulivat ulos heidän luokseen ja pelästyivät nähdessään Jörgenin seisovan siinä koettaen irroittaa vaimonsa käsivarsia kaulastansa.

"Amalie!" torui hän hiljaa. "Minähän sanon, että kaikki on tuleva hyväksi… Amalie, etkö ymmärrä ettemme voi seisoa tässä…"

"Etkö kuule!" virkkoi rouva Konge vetäen häntä puoleensa. "Laske nyt irti, lapsi… Martta, avaa hänen kätensä!"

XXV.

Torstai päivä oli tullut, Marie oli matkustanut pois — kai hän oli matkustanut, Jörgen ei ollut nähnyt häntä, ei kuullut hänestä vähintäkään sitten joulupäivän. Kirjelippu, jonka samana aamuna oli tuonut sama pieni tyttönen, joka edelliselläkin kerralla toi rouva Römerin kirjeen, sisälsi kai jotain hänestä, hän ei tiennyt mitään eikä tahtonut kysyä.

Joulupäivinä hänessä riehuva taistelu oli ollut sitä vaikeampi, kun juhlan hiljaisuus vallitsi kaupungissa — ei kuulunut ajamista kadulta, ei ollut mitään tekemistä kirjakaupassa, kaduilla vilisi vain iloisia ihmisiä, onnellisia ylensyöneitä ihmisiä juhlapuvuissaan.

Hän seisoi huoneessaan yöllä, niinkuin hän kerran ennen oli seisonut siinä entisessä pienessä huoneessa, pitäen Marien kuvaa lampunvalossa, tuijottaen siihen rakkautensa koko intohimolla.

Makuuhuoneessa yski Amalie äänellä, joka sattui häneen kuin nuhteet. Niin, eihän ollut oikein, että hän näin tässä seisoi, sen hän hyvin tiesi; mutta tässä viimeisessä jumalattomuudessa oli jotain niin puoleensa vetävää, ettei hän voinut vastustaa.

Hän huomasi pöydällä kirjeen. Tuohan se juuri olikin! Hän sieppasi sen ja luki:

"Rakas Amalie!

Omatuntoni ei ole antanut minulle rauhaa, sittenkun joulupäivänä tapasimme kirkossa, ja minä tulen nyt luoksesi tällä hartaalla rukouksella: Anna anteeksi minulle, anna anteeksi onnettomalle, katuvalle ystävättärelle!

Kun matkustin kotiin, olin päättänyt välttää kohdata miestäsi. Enkä minä tiennyt, että äitini kirjeellisesti oli pyytänyt häntä luoksensa tulemaan; sikäli olen viaton siihen, että tapasimme toisemme. Mutta minä tunnustan, että kumminkin olen menetellyt väärin, olen ollut niin hämmennyksissä, etten osaa sitä sanoakaan. Vasta tänään olen päässyt oikein selville siitä, että on luopuminen kaikista toiveista sellaiseen yhdistykseen nähden kuin typertyneessä tilassani olen ajatellut. Sinä joka tiedät, mitä rakkaus on, olet käsittävä erhetykseni, sinä olet lempeästi tuomitseva käytöstäni ja anteeksiantava.

Minä pyysin kerran saada takaisinlähetetyksi valokuvani, joka on miehelläsi; kun en silloin sitä saanut niin pyydän sitä nyt uudestaan.

Tänään matkustan Jyllantiin. Minä tiedän, että tieni tulee olemaan yksinäinen ja raskas; mutta minä tahdon taipua Jumalan tahdon alle ja kaikin voimin pyrkiä saamaan lohdutusta ja lääkettä hänen sanastaan ja toimeliaassa elämässä.

Ja sitten lopuksi harras toivomus, että tulisi se aika, jolloin sinä ja miehesi, rauha sydämessä ja valoa kodissa voitte kiittää Jumalaa uudesta elämästä.

Sinun

Marie Römer."

Hän luki kirjeen vielä uudestaan, istuutui ja painoi kädellä kuumaa otsaansa. "Toimelias elämä", sanoi hän itseksensä katsoen hänen tulevaisuuteensa.

Sitten hän taas nousi, otti jälleen hänen kuvansa ja nosti sen valoon. Viimeiset jäähyväiset olivat niin sanomattoman vaikeat. Käsi puristi vavisten kuvaa, käsivarsi puristausi ruumiiseen kiinni, sydän tykytti ja kirveli, silmä tuijotti virtaavien sadekaariusvain läpi, ja — — siinä luhistuivat hänen suuren elämänunelmansa viimeiset jätteet, ei rajusti ja väkivaltaisesti, ei, vain hiljaa, pitkine, vaikeroivine jälkisointuineen.

Sitten hän meni pimeään arkitupaan ja pisti kuvan Amalien ompelurasiaan, asettui sitten ikkunan ääreen ja katseli tähtikirkasta talvitaivasta.

Siellä ylhäällä ne niin rauhallisesti tuikkivat, nuo lukemattomat kaukaiset maailmat, niin huolettomina, niin iloisina suuressa rauhassansa. Ja täällä alhaalla, tässä pienessä maailmassa monine kuolleina kukkasineen ja kuolleine toiveineen, täällä tuikkii niin monta silmää, jotka palavasti rukoilevat hiukankaan rauhaa.

"Ylös, vartija, kello on yksi lyönyt", kuului alhaalta kadulta, ja ne tutut, isojen jalkojen kumeat askeleet kuuluivat hänen korviinsa, kasvaen voimakkuudessa kuin yltyvä äänijakso.

Oo—oi, mitä se olikaan kaikki tuo, joka kuohui hänessä, tuo tuskallinen ounenkaipuu, joka ei ottanut kuollakseen, nuo ihanat unelmat huiluarioineen, kastekimmellyksineen ja kuutamoisine metsineen!

Hän laski kätensä ikkunanpielelle, painoi päänsä niitä vasten ja puhkesi itkuun, lämpimään, vienoon, sydämen lähteistä vuotavaan itkuun, jossa kummallisessa sekoituksessa virtaili epäilystä ja uskoa, onnea ja intohimoa.

Amalie tuli kynttilä kädessä ja kääriytyneenä saaliin, joka kuitenkin vain puoleksi peitti hänen yöpukunsa. Hiljaa hän asetti kynttilän ompelupöydälle, hiljaa hän hetkisen seisoi siinä vavisten, hiljaa hän laski kätensä Jörgenin käsivarrelle; hän ei liikahtanut.

Kun hän huomasi valokuvan, joka pisti esiin rasiasta, otti hän sen esiin ja piti kynttilän valossa, teki ihmettelyä ilmaisevan liikkeen, mutta seuraavassa silmänräpäyksessä tuli kasvoihin liikutetun ilon ilme, hän pisti kuvan takaisin rasiaan ja väänsi lukkoon.

"Jörgen!" virkkoi hän sitten uudestaan laskien kätensä hänen käsivarrelleen. "Nyt minä kyllä lähetän valokuvan ja kirjoitan niin sydämellisesti ja kauniisti ja pyydän häneltä anteeksi sen viimeisen… sen siellä luostarissa; minä en voinut sitä ennen tehdä."

Nyt vasta Jörgen suoristausi ja kääntyi häneen päin: "Pikku Amalie!"

"Hän kirjoitti minulle aamulla pyytäen saada sen valokuvan; muuta minä en ole voinut sanoa…" sanat tarttuivat kurkkuun.

"Pikku Amalie!" kuului taaskin kuin katumuksen kuiskaus. Ja hän katsoi vaimoonsa voimatta mitään sanoa. "Minähän en ole sinun arvoisesi", sai hän vihdoin sanotuksi ja laski kätensä hänen käsivarrelleen.

"Tuhat kertaa sinä olet minun arvoiseni, Jörgen, tuhat kertaa."

"Tässä olen vaan käynyt omissa mietteissäni enkä ole koskaan oikein ajatellut, mitä sinä olet kärsinyt; olethan sinä taistellut samaa taistelua kuin minäkin ja kuitenkin ollut — — niin hyvä."

"Minä olen pitänyt sinusta niin paljon."

Voiton onni paisutti hänen rintaansa, ilon itku poltti hänen kurkkuaan; mutta hän pakoitti itkun takaisin, hän tunsi, että tässä oli varovaisesti meneteltävä, että tässä oli jotain uutta versomassa, elpyvää elämää, jota ei saanut kosketella liian korkeilla kiitollisuuden tunteilla.

Tietämättä itse mitä teki, hän vaipui polvilleen, ja molemmin käsin puristaen miehensä käsivartta katsoi hän häneen kyyneleisissä silmissä sydämensä koko nöyrä kiitollisuus.

XXVI.

"Ajan aallot" — nuo äänettömästi juoksevat vedet — vierivät seuraavina kuukausina vanhan kauppakaupungin yli aivan samalla lailla kuin ne olivat vierineet edellisinäkin kuukausina. Ne vierivät säännöllisesti tuoden mukanaan aamuruskoa ja iltahämärää, ottivat mukaansa riemua ja huokauksia ja salaisten syntien mainingeita ja kantoivat kaikki siihen mereen, josta ne kaikki kerran nostetaan tutkittavaksi.

Jörgen Banginkin kodissa vieri aika aivan säännöllisesti. Ensimäiset ajat sen ankaran mielentäristyksen jälkeen, olivat hänelle kovin vaikeat, nyt oli parempi — nyt, kun kottaraiset taas visertelivät.

Mutta hän tunsi sydämensä varmuudella, tunsi jäytävällä tuskalla, mutta samalla jonkinlaisella onnellisella värähdyksellä, että hänessä koko hänen elämänsä ajan, pulppuaisi lähteenhuoko, joka ei koskaan yhtyisi hänen vaimonsa elämänvirtaan, salainen hete muistoja ja ajatuksia, jotka liikkuivat hänen mielessään joka kerran, kun hänen mielikuvituksensa loi kuvan toisesta naisesta. Kyllä niin oli, hän tajusi sen nyt, että niitä on monta ihmistä, joiden rinnassa sellainen salainen lähteenhuoko pulppuaa, hiljaisia, vakavia ihmisiä, ijäti juoksevine virtoineen, joita kukaan ei näe.

Hän ei koskaan voinut unohtaa noita kahta sanaa Marien kirjeessä: "Toimelias elämä". Ne siunatut sanat! Kuinka ne olivat häntä vahvistaneet, kuinka ne olivat hänen mieltään lohduttaneet, ne kun levittivät sovituksen heijastusta hänen tulevaisuutensa yli.

Eräänä iltana hän istui lukien kirjettä ystävältään, Kaarlo Brunilta Jyllannissa, jonka kanssa hän viime aikoina oli ollut ahkerassa ja tuttavallisessa kirjevaihdossa.

"… Täällä etelä-Sveden seuduilla olen kuukauden päivät ollut mittauspuuhissa ja voin tervehtää Marie Römeriltä. Hän on tunnokas nainen ja seudulle suureksi siunaukseksi, osittain toimensa kautta lastenkodissa, osittain johtamallaan sairashoitoyhdistyksellä, jonka hän perusti. Minä näin hänet eilen muutamissa vihkiäisissä kirkossa. Kuinka kaunis hän oli vakavuudessaan kun lauloimme sanat:

"Men Gud ske Lov, i Vorherres Stad
För evig samles de hjertens kære",

[Mutta kiitos Jumalalle, hänen kaupungissaan
yhtyvät vihdoin rakastavaiset.
Tanskal. virsi —]

katsoi hän, unohtaen itsensä, kuorikattoon ja hänen silmiinsä tuli taivaallisen toivon loiste."

Kaikki oli hänestä kuin kummallista unta. Oli hetkiä, jolloin hän oli epävarma tällaisten kysymysten suhteen: olivatko he todella vaihtaneet niitä ja niitä sanoja, oliko hän istunut hänen kanssaan siellä ja siellä, tehnyt ne ja ne kädenliikkeet — vai oliko kaikki unennäköä. Mutta kaikissa mielikuvituksissa, joissa hän oli mukana, oli juhlallista onnea, sitä mieluisata huumetta, joka jää mieleen yöllisten näkyjen perästä seuduissa, joihin ei koskaan hereillä ollessaan pääse.

Ja vieläkin oli hänestä usein kuin päivän tuhansista pikku tapauksista yksi tai toinen — etäinen ääni, kukkain tuoksahdus tai muu — olisi vaikuttanut hänen mieleensä kuin jonkin yliluonnollisen kosketus, ja silloin voi hänen mielikuvituksensa luoda kuvia tulevaisesta valtakunnasta, jossa hän katsoi häntä silmästä silmään, ja hän oli näkevinään läheisyydessään ruusuja ja kuulevinaan kaukaisia harpunääniä.

* * * * *

Amalie oli niin hyvä ja ahkera, hänestä oli tullut kodin valpas hengetär, joka johti kaikkea ja ylläpiti mielialaa, sen vähä rauhaa ja iloa, jota voi olla kodissa, jossa onnea on niukalta. Jörgenin oli ollut niin vaikea saattaa oman surunsa mukaantumaan hänen voitoniloonsa, hän ei vielä oikein voinut, mutta entistään paremmin se nyt kuitenkin meni.

Hänen kirjakauppansa edistyi tasaisesti. Hän oli päässyt selville siitä, että oli väärin sekä Amalieta että häntä itseäänkin kohtaan ja hänen toimintakykyänsä lamauttavaa antautua sen miehuuttoman masennuksen valtoihin, joka oli anastanut häneltä niin monta tuntia ja usein lamauttanut hänen työkykynsä. Ja erhetyksen myöntäminen herätti tahtoa, ja tahto pakotti häntä tarmokkaasti ryhtymään toimeen. Uudella innolla hän lähetti kirjoja nähtäväksi kauppatuttaville, perusti lukuseuran, johon hän itse hankki kirjoja ja lehtiä. Ja sitten kerran tuli Möller-vanhus tiirottaen: "Jörgen Bangin kustannuksella — eikös se joltain kuulu?" — se oli sen kaupungin historia, jota vanhus oli kirjoittanut monen vuoden kuluessa, oikein hauska ja mieltäkiinnittävä kirja — se kirja se kannattaisi, sitä ei ollut epäilemistäkään. Nuorelle kauppiaalle tuli kova kiire hankkia kuvia kirkosta, luostarisia, vanhoista taloista, kuvia papeista ja hänen vaaristansakin! Oo, sitä siunattua työtä, joka veti sairaan veren sydämestä ja teki mielen pirteäksi ja raittiiksi!

* * * * *

Puolitoista vuotta oli kulunut siitä suuresta suorituksesta. Oli pidetty yleinen amtin ampumajuhla- ja voimistelunäyte metsässä, oikein onnistunut juhla, ja yleinen osanotto osoitti, että Jörgen Bang oli saanut ampumaseurakysymyksen kohotetuksi kansankysymykseksi amtissa. Iltapuoleen olivat Jörgen ja Niilo Erhardt hiipineet pois juomaseurasta, jonka muutamat janoiset henkilöt olivat toimeenpanneet, ja molemmat ystävykset kävelivät nyt jutellen metsässä.

Niilo Erhardt parka ja Karen Kirstin parka, nyt oli tullut heidän vuoronsa! Kaikista ponnistuksista huolimatta oli heidän puoli vuotta sitten ollut pakko lähteä rakkaasta vanhasta kartanostaan. Niilolla oli nyt pieni toimi karjanhoitajana muutamalla viinapolttimon omistajilla kaupungissa, ja Karen Kirstinä rupesi muotikauppiaaksi. Huutokaupan edellinen aika oli heille kovin katkera, ja katkera oli matka isosta talosta niihin kahteen pieneen huoneeseen, jotka he olivat vuokranneet Stengadella; mutta ei valitustakaan kuulunut näiden kahden — hyvässä merkityksessä — ylpeän rahvaanihmisen suusta.

Jörgen koetti ilostuttaa ystäväänsä, joka äänetönnä kulki hänen vieressään. "Sinä et tiedä, Niilo Erhardt, mitä olet ollut minulle."

"Niin niin, onhan hyvä, että me ihmiset voimme olla jotain toisillemme; on niitä muutoin monta muutakin, joille sinä olet kiitollisuuden velassa."

Jörgen käveli hetken aikaa ääneti. "Yhdelle ennen muita — äidilleni."

"Niin, kyllä se oli hän, joka sai meidät muut tukemaan sinua."

"Ja hän auttaa minua vieläkin", jatkoi Jörgen miettivästi.

"Niin", huoahti Niilo Erhardt, "meillä kaikilla on koetusaikamme, ja silloin on hyvä, että on joku, joka auttaa — minulla on yksi siellä kotona."

Useita tuntia he kävelivät jutellen valoisassa kesäyössä. Kulkiessaan he joutuivat metsän toisella puolen oleville maaseurakunnan niittymaille ja etäällä näkyi talo.

Niilo Erhardt seisattui. "Ei mennä edemmä enää, lähdetään jo kotiin vaimojemme luo."

Jörgen puristi päätänsä. "Niin, mennään kotiin; mutta minä tahdon ensin olla yksin hetken aikaa ja muistella tätä päivää."

"Ei laisinkaan, tulehan nyt vain!"

"Mielessäni liikkuu niin paljon; minun tarvitsee hiukan rauhoittua."

Niilo läksi. Jörgen seisoi hetkisen katsoen hänen jälkeensä. Kuinka hän oli muuttunut ja hänkin siellä kotona. Niin paljon kuin he kokivatkin antaa jonkinlaista hyvinvoinnin leimaa köyhyydelleen ja näyttää maailmalle, ettei vastoinkäyminen ollut masentanut heidän itseluottamustansa ja tarmoansa, niin tarkka silmä kumminkin voi nähdä äänettömän, kalvavan surun heidän rinnoissaan. Tuolla hän nyt kulki pitkin lahden rantaa, pian hän istuisi nuoren vaimonsa vuoteen laidalla: "Nukutko sinä?" — "En; minä en voi." — Sitten hän äänetönnä ottaisi hänen kätensä. — Jörgen tunsi, että hänellä usein olisi asiaa siihen kotiin.

Hän meni vanhalle hautausmaalle, jossa hän ei ollut käynyt pitkään aikaan.

Aina, kun hän astui siitä portista sisään, oli hänestä kuin astuisi hän satumaailman lumottuun tarhaan. Kuu valoi valoaan pitkinä, sinertävinä juomuina kukkaisella nurmelle puiden alla, laventeli ja Pietaryrtti kaunistivat yksissä tuumin kaatuneita ristiä, muuan ruusu, poskellaan kimmeltävä kyynel, nojasi punaisensinertävään verenpisaraan.

Hän katsoi raunioille. Tuo kummallinen hiljaisuus, tuo unelmoiva, yöllinen loiste vanhoilla muurinjätteillä.

Taaskin hän joutui ajattelemaan sitä omituisuutta, että nämä kivet vuosisata vuosisadaltaan olivat nähneet sukupolvien tulevan ja menevän, että ne säilyttivät muistoja vihkivedestä ja syntisten kyyneleistä, hääilosta ja hautajais-surusta. Nyt ne siinä kuiskailivat muistojaan yölle, sukupolvet ovat mullaksi muuttuneet, heidän surunsa ja ilonsa ovat haihtuneet, heidän taistelunsa unohtuneet — —

Mutta maailmassa on vielä taistelua.

Hän istuutui muutamalle muurikivelle ja vaipui ajatuksiin. Niin monesta salaperäisestä tapauksesta oli hänen nuoruutensa romaani rakennettu. Mutta hän tunsi nyt enemmän kuin koskaan, nyt, kun hänelle oli koittanut rauhallisemmat ajat, että hänellä itsessään oli suuri, siunattu lohdutus: se tietoisuus, että hän oli säilyttänyt itselöllisyytensä sisimmän ja paraimman osan menetellessään sydämensä korkeimman lain mukaisesti.

Kuinkahan hänen laitansa nyt oli? Hän kaiketi ei koskaan enää häntä kohtaisi, nyt kun hänen äitinsäkin oli poissa.

Kaksi kirkasta silmää oli hänen edessään ja katsoivat häntä silmiin. Oli ilta — tuolla ruusun luona — — "Niin monet kädet laskevat irti toisensa."

Syvä huokaus nousi hänen rinnastaan. Niin monen monta toivetta oli häneen haudattu siitä ajasta, hänen rakkautensa oli luhistunut kokoon, hänen unelmansa muuttuneet kuiskaaviksi muistoiksi. Mutta yhtä varmasti kuin hän tunsi, että hänen rakkaudessaan oli ollut jotain pyhää, yhtä varmasti hän tunsi, että se oli ollut ja tulisi olemaan hänelle siunaukseksi.

Hän nousi ja katsoi ilmaan. Mitä — oliko jo aamu!

Niityt peitti keveä, vaalea usvaharso, joka hitaasti lipui lahdelle, metsästä kuului jokunen vieno liverrys, joka pani hänen mielikuvituksensa toimimaan. Hän kuvaili kuinka luonnon elämä havahtui: puut hengähtivät pitkään ja alkoivat liikkua, miljoonittain pieniä hengettäriä leijaili ulos niiden suojasta, kohottivat varovasti kukkasten päitä, pudistivat kastepisarat hienoista kuvuista, hivelivät hennoin, pehmein kätösin lintusten selkiä: Aamu on.

Salaisten luonnonvoimien toiminnan salaperäisyys, hiljaisuus, vaalean usvan liikehtiminen — kaikki se, joka yhteensä muodostaa tunnelman, sai hänet valtoihinsa ja pakotti hänen ajattelemaan tämän kokonaisuuden sielua.

Äkkiä hän ajatuksissaan ikäänkuin syleili kaikkia niitä lukemattomia ihmislapsia, jotka nyt heräsivät uuden päivän työhön ja taisteluun. Jokaisella on omansa, kohtalo liittyy kohtaloon, toisen elämä yhdistyy toiseen, sama kohtalo yhtäältä masentaa toisaalta, kohottaa, ja kaikkein näiden monimutkaisten elämänolojen ohessa, näiden, epäilyksen ja uskon ja onnen kärsimisen miljoonien vaikuttimien ohella vaikuttaa maailman suuri sielu salaperäisessä hiljaisuudessa.

Hän kulki kotiin lahden rantaa pitkin. Tuolloin tällöin kimmelsi hänen silmäänsä punaisen sinervä vivahdus kosteasta ratamosta, yksinäinen suosirriäinen juoksi pitkin vedenreunaa tuontuostaankin kylvettäen pientä, kirjavaa rintaansa aamuvilppaassa vedessä.

Pari työmiestä, jotka olivat matkalla tiiliruukille metsän takana, tervehtivät ystävällisesti lakkejaan heilauttaen. Tuo pieni tervehdys — kuinka se häntä ilostutti! Hän kuuli lintusten laulua, iloisia huutoja muutamasta veneestä ulkona lahdella, etäistä kärrynpyörien räminää — elämän läpimurtautuva voima tunki joka puolelta esiin uuden päivän ohella.

Hän katsoi St. Paulin tornin huippuun — oikein, siellä hohti jo pieni punainen täplä kultapallossa. Pian olisi aurinko niin korkealla, että se ylti kurkistamaan sisälle ikkunoista huoneisiin. Jonkinlaisella säälivällä ikävällä hän lähetti vaimolleen lempeän hyvänhuomenen.

Saapuessaan asunnolleen ja nähdessään kirjainselkäin kultakirjainten hohtavan suurten peililasi-ikkunoiden takaa oli kuin olisi hänen mieltänsä valoisa valonsäde ja hänen elämäntyötänsä kannattanut rohkea tunnelma.

Portilla hän kääntyi ja hengähti. Oli kuin hän äkkiä olisi saanut selvitetyksi olentonsa pimeydestä kaikki, mikä hänessä vielä oli nuorta, ja hän kokosi sen Jumalan suurta, punottavaa taivasta kohden kohentuvaksi lupaukseksi.

Sitten hän meni nuoren vaimonsa luo ja istuutui hänen vuoteensa reunalle: "Anna kätesi tänne, pikku Amalie!"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SUURI VOIMA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SUURI VOIMA.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII

- XXIV.

- XXV.

- XXVI.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE