Pukinsorkka
Date: 2026-08-05T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Pukinsorkka

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Pukinsorkka

Romaaniparodioja

Author: Stephen Leacock

Translator: Uuno Kailas

Release date: August 5, 2026 [eBook #79280]

Language: Finnish

Original publication: Jyväskylä: K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1923

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79280

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PUKINSORKKA ***

language: Finnish

PUKINSORKKA

Romaaniparodioja

Kirj.

STEPHEN LEACOCK

Jyväskylässä, K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1923.

SISÄLLYS

Tekijän esipuhe
Hämmästyttävä salaisuus
Kertomus henkimaailman ilmiöistä
Guido Uljasrinta Gentistä
Kotiopettajatar Gertrud
Sarkatakki sankari
Suuren sielun surut ja kärsimykset
Ylämaan Hannah
Kamala merimatka
Joulu vanhassa kodissa

TEKIJÄN ESIPUHE.

Tekijä tarjoaa kirjansa yleisölle ilman minkäänlaisia anteeksipyyntöjä. Hänen erään edellisen, suunnilleen samantyylisen teoksensa arvostelijat ovat olleet sitä mieltä, että hänen täytyy olla aivan nuori mies läntisten valtioiden läntisimmistä osista ja että tämä nuori mies saakoon anteeksi ylitsekuohuvan nuoruutensa takia.

[Tekijän leikilliset sanat läntisistä valtioista tarkoittavat tietenkin Yhdysvaltojen läntisiä osia, joiden asukkaiden huimapäisyys on Amerikassa tullut sananparreksi. Leacock itse on kanadalainen. Suomentajan huom.]

He olivat kyllin hyväntahtoisia selittääkseen, että kun tekijä on tullut täysikasvuiseksi ja saanut nauttia kasvatuksen etuja, ei ehkä enää tarvitse joutua kokonaan epätoivoon hänen järkensä suhteen. Mutta nämä toiveet eivät maksa yhtään mitään. Kaikkea mitä kasvatus häneen nähden suinkin voisi saada aikaan, on jo yritetty, mutta tuloksitta. Erään huomattavan yliopiston kansantalouden professorin ominaisuudessaan tunnustaa tekijä tietävänsä sen seikan paremmin kuin arvostelijat. Mutta hän on tunteva saaneensa runsaan hyvityksen nöyryytyksestään, jos vain jokukin voi tämän pienen kirjan välityksellä saada ohimenevää huvia jonakin joutohetkenä, kun sydämen surut tai ruumiilliset tuskat estävät syventymästä arvokkaampaan kirjallisuuteen.

Stephen Leacock.

HÄMMÄSTYTTÄVÄ SALAISUUS ELI SUUREN SALAPOLIISIN MUODONVAIHDOS

Suuri salapoliisi istui työhuoneessaan. Hänellä oli yllään pitkä, vihreä yötakki, johon oli nuppineuloilla kiinnitetty puoli tusinaa salaperäisiä merkkejä.

Kolme neljä tekopartaa riippui tekopartatelineellä hänen vieressään.

Tomusilmälasit, siniset silmälasit ja automobiilisilmälasit olivat pöydällä mukavasti käsille otettavissa.

Silmänräpäyksessä hän saattoi naamioitua tuntemattomaksi.

Litra kokainia ja kauha olivat tuolilla aivan hänen vieressään.

Hänen ilmeensä oli selittämätön.

Kirjoituspöydällä oli joukko salakirjoitussähkösanomia. Suuri salapoliisi avasi nopeasti toisen toisensa perästä, sai nopeasti selvän jokaisesta ja heitti ne sitten paperikoriin, joka oli hänen vieressään salakirjoitussähkösanomia varten.

Samassa koputettiin ovelle.

Suuri salapoliisi pukeutui kädenkäänteessä vaaleanpunaiseen dominoon ja tekopartaan sekä huusi:

»Sisään!»

Tulija oli hänen yksityissihteerinsä. »Haa!» sanoi suuri salapoliisi, »tekö se olitte?»

Hän poisti naamioituksensa.

»Sir», sanoi nuori mies äärimmäisen kiihtyneellä äänellä, »on tapahtunut jotakin salaperäistä!»

»Haa!» sanoi suuri salapoliisi, ja hänen silmänsä leimahtivat, »onko se sellaista, mikä panee poliisin pään pyörälle kautta koko maanosan?»

»Kyllä, sen minä takaan», sanoi yksityissihteeri, »siinä määrin pyörälle, että poliiseja makaa kokonaisissa kasoissa kokoonlyyhistyneinä; monet heistä ovat tehneet itsemurhan.»

»Vai niin», sanoi suuri salapoliisi, »ja onko tapahtuma täysin ainoanlaatuinen Lontoon poliisin aikakirjoissa?»

»Sitä se on.»

»Otaksun että asia koskee nimiä, joita tuskin uskalletaan henkäisemälläkään lausua, ainakaan käyttämättä äänenheikentäjää.»

»Aivan niin.»

»Ja minä otaksun että asia aiheuttaa mitä laajakantoisimmat valtiolliset seuraukset, niin että Englanti, ellemme me ratkaise arvoitusta, joutuu kuudentoista minuutin sisällä sotaan koko maailman kanssa?»

Yksityissihteeri, joka edelleen seisoi aivan hievahtamatta, vastasi jälleen myöntävästi.

»Ja lopuksi», sanoi suuri salapoliisi, »otaksun että se tapahtui keskellä päivää ja sellaisella paikalla kuin esim. Englannin Pankin sisäänkäytävän luona tai alahuoneen hallissa sekä lisäksi poliisin nenän alla?»

»Sitähän on aina ajateltava», sanoi yksityissihteeri, »kun on kysymyksessä salaperäinen tapahtuma.»

»Hyvä», sanoi suuri salapoliisi, »ottakaa tämä valepuku ja tämä ruskea tekoparta ja antakaa sitten kuulua, mitä asia koskee.»

Yksityissihteeri verhoutui siniseen, pitsireunaiseen dominoon ja kumartui sitten kuiskaamaan suuren salapoliisin korvaan:

»Württembergin prinssi on varastettu.»

Suuri salapoliisi ponnahti seisoalleen aivankuin altapäin potkaistuna.

Prinssi varastettu! Todennäköisesti joku Bourboneista! Euroopan jaloimman perheen jäsen varastettu. Siinä oli tosiaankin salaisuus, joka ansaitsi tulla hänen terävien aivojensa ratkaisemaksi.

Hänen ajatuskoneistonsa aloitti salamannopean työskentelynsä.

»Odottakaa!» sanoi hän. »Kuinka saitte asiasta tiedon?»

Yksityissihteeri ojensi hänelle sähkösanoman. Se oli Pariisin poliisipäälliköltä ja kuului seuraavasti: »Württembergin prinssi varastettu. Todennäköisesti lähetetty Lontooseen. Saatava takaisin ennen näyttelyn alkua. 1000 punnan palkinto.»

Vai niin! Prinssi oli siepattu juuri kun hänen esiintymisensä kansainvälisessä näyttelyssä piti olla käänteentekevä valtiollinen tapahtuma.

Suurelle salapoliisille ajatteleminen toimimista ja toimiminen ajattelemista.

»Pyytäkää sähköteitse Pariisista prinssin tuntomerkit.»

Yksityissihteeri poistui kumartaen.

Samassa kuului ovelta hiljaista raapimista

Vieras astui sisään. Hän eteni nelinkontan ryömien. Pöydänalusmatto, joka oli heitetty pään ja hartioiden yli, teki hänet täysin tuntemattomaksi.

Hän ryömi keskelle huonetta.

Sitten hän nousi seisomaan.

Taivaan jumala!

Hän oli Englannin pääministeri.

»Te!» sanoi salapoliisi

»Minä», sanoi pääministeri.

»Te olette tullut tänne Württembergin prinssin ryöstön johdosta.»

Pääministeri säpsähti.

»Kuinka te sen tiedätte?» sanoi hän.

Suuri salapoliisi hymyili selittämätöntä hymyään.

»Niin», sanoi pääministeri, »minä en tahdo salata mitään. Olen intresseerattu, syvästi intresseerattu asiasta. Jos te saatte selvän Württembergin prinssistä ja toimitatte hänet vahingoittumattomana Pariisiin, minä puolestani lisään 500 puntaa jo ennestään luvattuun palkintoon. Mutta kuulkaa», sanoi hän ennen poistumistaan erikoisen painokkaasti, »katsokaakin ettei mitenkään yritetä muuttaa prinssin ulkomuotoa tai typistää häntä peräpuolesta.»

Vai niin! Suuren salapoliisin päässä meni sekaisin. Vai niin, liuta lurjuksia oli siis lyöttäytynyt yhteen typistääkseen — mutta ei, eihän se toki voinut olla mahdollista.

Taas koputettiin ovelle.

Uusi vieras tuli huoneeseen. Hän kiemurteli sisään melkein mahallaan. Hän oli verhottu pitkään, purppuranpunaiseen kaapuun. Hän nousi pystyyn ja pisti päänsä esiin vaipan poimuista.

Taivaan jumala!

Hän oli Canterburyn arkkipiispa!

»Teidän korkea-arvoisuutenne!» huudahti hämmästynyt salapoliisi. — »Minä pyydän, älkää seisoko. Olkaa hyvä ja pankaa pitkäksenne tai istukaa, mutta älkää seisoko.»

Arkkipiispa otti hiipan päästään ja asetti sen väsyneen näköisenä tekopartatelineelle.

»Te olette täällä Württembergin prinssin asian johdosta.»

Arkkipiispa säpsähti ja teki ristinmerkin. Oliko tuo mies noita?

»Niin», sanoi hän, »paljon riippuu siitä, saadaanko hänet takaisin. Mutta minä olen tullut tänne ainoastaan sanoakseni, että sisareni haluaa tavata teitä. Hän tulee tänne. Hän on ollut äärettömän varomaton, ja hänen kohtalonsa riippuu prinssistä. Toimittakaa prinssi takaisin Pariisiin, sillä muutoin pelkään sisareni joutuvan perikatoon.»

Arkkipiispa pani taas hiipan päähänsä, teki uuden ristinmerkin, kietoutui suureen kaapuunsa ja ryömi ulos nelinkontan sekä kehräten kuin kissa.

Suuren salapoliisin kasvot ilmaisivat syvintä myötätuntoa. Ne vetäytyivät ryppyihin ja silisivät taas — myötätunnosta. »Vai niin», mutisi hän, »arkkipiispan sisar, Dashleyn kreivitär». Niin perehtynyt kuin olikin ylhäisön elämään, suuri salapoliisi tunsi kumminkin että tämä oli tavallista sekavampi asia.

Taas koputettiin ovelle.

Ja sisään astui Dashleyn kreivitär. Hän oli kokonaan turkiksiin kietoutunut.

Hän oli Englannin kaunein nainen. Majesteetillisesti hän otti tuolin ja istui sille majesteetillisesti.

Hän otti jalokividiadeemin otsaltaan ja pani sen viereensä diadeemijalustalle, irroitti helminauhansa ja asetti sen helmiripustimeen.

»Te olette tullut», sanoi suuri salapoliisi, »Württembergin prinssin takia!»

»Se kirottu pikku penikka!» sanoi Dashleyn kreivitär inholla.

Vai niin! Yhä sekavampaa. Kaukana siitä että Dashleyn kreivitär olisi rakastanut prinssiä; päinvastoin hän kutsui tätä penikaksi.

»Luulisin hänen intresseeraavan teitä.»

»Intresseeraavan minua!» sanoi kreivitär. »Kyllä, tietenkin. Minähän olen kasvattanut hänet.»

»Te — olette —», läähätti suuri salapoliisi, ja hänen tavallisesti niin kylmäkiskoisille kasvoilleen nousi hehkuva puna.

»Minä olen kasvattanut hänet», sanoi kreivitär, »ja riskeerannut hänen takiaan 10,000 puntaa, joten ei ole ihmeteltävää, jos tahdonkin saada hänet takaisin Pariisiin. Kuulkaahan», sanoi hän, »jos ne ovat saaneet prinssin käsiinsä ja typistäneet häntä tai poistaneet merkit hänen selästään, niin hän voi yhtä hyvin jäädä kokonaan kadoksiin.»

Suuri salapoliisi hoiperteli takaperin ja nojasi seinää vasten. Vai niin! Kauniin naisen kylmäveriset sanat saivat hänen hengityksensä hetkiseksi salpautumaan. Nainen oli itse nuoren Bourbonin äiti, epäsäätyisessä avioliitossa Euroopan parhaimman suvun jäsenen kanssa, riskeerannut omaisuutensa kuningasmielisessä salaliitossa, ja kuitenkin hänellä oli niin vaistomaisen varma Euroopan politiikan tuntemus, että hän tiesi prinssin syntymämerkkien poistamisen riistävän häneltä Ranskan kansan myötätunnon.

Kreivitär otti jälleen diadeeminsa.

Ja sitten hän poistui.

Yksityissihteeri palasi.

»Minulla on kolme sähkösanomaa Pariisista», sanoi hän. »Ne kehittävät asiaa edelleen.»

Hän ojensi ensimäisen sähkösanoman.

Se kuului seuraavasti:

»Württembergin prinssillä on pitkähkö, kostea kuono, leveät silmät, hyvin pitkä ruumis ja lyhyet takajalat.»

Suuri salapoliisi näytti joutuvan ymmälle.

Hän luki toisen sähkösanoman:

»Württembergin prinssin tuntee helposti hänen syvä-äänisestä haukunnastaan.»

Ja sitten kolmas:

»Württembergin prinssin voi helposti tuntea selkärangan suuntaisesta valkoisesta karvajuovasta.»

Molemmat miehet katsoivat toisiinsa. Salaisuus oli niin läpitunkematon, että se saattoi tehdä hulluksi.

Suuri salapoliisi puhui.

»Antakaa minulle domino», sanoi hän. »Näitä johtolankoja täytyy seurata», ja sitten hän vaikeni hetkiseksi antaakseen aivojensa eritellä ja koota yhteen ilmoitetut tuntomerkit — »nuori mies», mutisi hän, »tietenkin nuori — pitkä, kostea kuono, (haa, omiaan juomarille), selkärangan suuntainen valkoinen karvajuova (ensimäinen merkki hillittömien elintapojen seurauksista) — niin, niin», jatkoi hän, »näitä johtolankoja seuraten voin helposti löytää hänet.»

Suuri salapoliisi nousi seisomaan.

Hän kietoutui pitkään, mustaan viittaan ja varustautui valkoisella parralla ja sinisillä silmälaseilla.

Täysin tuntemattomaksi naamioituneena hän lähti ulos.

Hän aloitti tutkimuksensa.

Neljän päivän kuluessa hän kävi jokaisessa Lontoon kolkassa.

Hän pistäytyi kaikissa Cityn kapakoissa. Jokaisessa hän joi lasin rommia. Muutamissa hän esiintyi merimiehen valepuvussa. Toisiin hän meni sotilaana. Joihinkin hän tunkeutui pappina. Hänen naamioituksensa oli täydellinen. Kukaan ei kiinnittänyt pienintäkään huomiota häneen, kun hän seisoi lasiaan tyhjentämässä.

Tutkimukset osoittautuivat tuloksettomiksi.

Kaksi nuorta miestä pidätettiin prinssiksi epäiltyinä; heidät päästettiin kuitenkin kohta vapaiksi.

Yhtäläisyys oli kumpaisessakin tapauksessa epätäydellinen.

Toisella oli tosin pitkä, kostea kuono, mutta ei karvajuovaa selässä.

Toisella taas oli karvoja selässä, mutta hän ei osannut haukkua.

Kumpikaan heistä ei ollut nuori Bourbon.

Suuri salapoliisi jatkoi tutkimuksiaan.

Ei mikään voinut hillitä häntä.

Pimeän tultua hän käväisi salaa pääministerin asunnossa. Hän tutki talon kellarista ullakkoon saakka. Hän mittasi kaikki ovet ja ikkunat. Hän merkitsi muistiin lattioiden pinta-alat. Hän tarkasteli katon rakennetta. Hän tutki huonekalut.

Mutta hän ei löytänyt mitään.

Yhtä salaisesti hän tunkeutui arkkipiispan palatsiin. Hän tutki sen kellarista ullakkoon. Kuoripojaksi pukeutuneena hän otti osaa jumalanpalvelukseen. Mutta hän ei löytänyt mitään.

Rohkeuttaan kadottamatta suuri salapoliisi hankki itselleen pääsyn kreivitär Dashleyn kotiin. Kamarineitsyeksi pukeutuneena hän pääsi kreivittären palvelukseen.

Vihdoinkin hän löysi johtolangan, jota seuraten saattoi ratkaista arvoituksen.

Kreivittären budoaarin seinällä riippui suuri kehystetty kuva.

Se oli valokuva.

Sen alle oli kirjoitettu:

Württembergin prinssi.

Valokuva esitti mäyräkoiraa.

Pitkä ruumis, leveät silmät, leikkaamaton häntä, lyhyet takajalat — kaikki sopi.

Sekunnin murto-osan kuluttua oli suuren salapoliisin salamannopea käsityskyky tunkeutunut salaisuuden ytimeen.

Prinssi oli koira!!!

Hän heitti suurimmalla kiireellä viitan kamarineitsyenpukunsa ylle ja ryntäsi kadulle. Hän pysähdytti ohikiitävän auton ja oli seuraavassa hetkessä kotonaan.

»Nyt minä sen keksin», huohotti hän hengästyksissään yksityissihteerilleen, »arvoitus on ratkaistu. Olen sommitellut yhteen eri yksityiskohdat. Pelkän analyysin avulla olen selvittänyt salaisuuden. Kuulkaahan — takajalat, karvaa selässä, kostea kuono, penikka — sanooko se teille mitään?»

»Ei mitään», sanoi yksityissihteeri, »on toivotonta yrittää arvata mitään.»

Suuri salapoliisi, joka jo oli toipunut mielenjärkytyksestään, hymyili hiukan.

»Se merkitsee aivan yksinkertaisesti tätä, rakas ystävä. Württembergin prinssi on koira, mäyräkoira. Dashleyn kreivitär on kasvattanut hänet, ja hän on 25,000 punnan arvoinen lukuunottamatta niitä 10,000 puntaa, jotka hänen piti voittaa Pariisin koiranäyttelyssä. Kummastuttaako teitä se että —»

Suuren salapoliisin puheen keskeytti samassa naisen kirkaisu.

»Taivaan jumala!»

Dashleyn kreivitär syöksyi huoneeseen kuin nuoli.

Hänen kasvonsa olivat vääristyneet.

Hänen jalokividiadeeminsa oli epäjärjestyksessä.

Hänen helmensä tippuivat permannolle.

Hän väänteli käsiään ja suorastaan ähki.

»Ne ovat leikanneet häneltä hännän», läähätti hän, »nyhtäneet pois kaikki karvat hänen selästään! Mitä minä nyt teen? Minun tuhoni on tullut!»

»Madame», sanoi suuri salapoliisi tyynenä kuin pronssikuva, »rauhoittukaa. Minä voin vielä pelastaa teidät.»

»Te!»

»Minä!»

»Kuinka niin?»

»Kuulkaahan. Selitys on tämä. Prinssin piti ottaa osaa Pariisin näyttelyyn?»

Kreivitär nyökkäsi.

»Te olette riskeerannut omaisuutenne hänen takiaan?»

Kreivitär nyökkäsi jälleen.

»Koira oli varastettu, tuotu Lontooseen, sen häntä oli leikattu ja tuntomerkit hävitetty.»

Hämmästyneenä suuren salapoliisin kyvystä tunkeutua niin tyynesti salaisuuden ytimeen kreivitär saattoi nytkin vastata ainoastaan nyökkäämällä.

»Oletteko te joutunut perikatoon?»

»Olen», läähätti hän ja lyyhistyi permannolle helmikasaan.

»Madame», sanoi suuri salapoliisi, »ei mitään ole menetetty.»

Hän ojentaikse täyteen pituuteensa. Hänen kasvonsa ilmaisivat talttumatonta tahdonvoimaa.

Olihan kysymys Englannin kunniasta ja Englannin kauneimman naisen omaisuudesta.

»Minä teen sen», mutisi hän.

»Nouskaa, armollinen rouva», jatkoi hän. »Älkää pelätkö. Minä tulen esiintymään koirana.»

Samana iltana voitiin nähdä suuri salapoliisi Calais-laivan kannella. Hän oli kontallaan pitkän mustan loimen alla, ja hänen yksityissihteerinsä piti häntä kiinni vitjoista.

Hän haukkui iloisesti aaltoja ja nuoli yksityissihteerinsä kättä.

»Niin kaunis koira», sanoivat matkustajat.

Naamioitus oli pienimpiinkin yksityiskohtiin saakka erehdyttävän täydellinen.

Suuri salapoliisi oli sivelty kumiliimalla ja sitten häneen oli kiinnitetty koiran karvat. Selän tuntomerkkejä oli erehdyttävän hyvin matkittu. Hänen automaattisella vaihteella varustettu häntänsä heilui sopusoinnussa jokaisen ajatuksen kanssa. Hänen syvät silmänsä olivat täynnä intelligenssiä.

Seuraavana päivänä hän otti osaa kansainvälisiin kilpailuihin mäyräkoirien osastossa.

Hän voitti kaikkien sydämet.

»Quel beau chien!» huudahti Ranskan kansa.

»Ach, was für ein Dog!» huudahtivat espanjalaiset.

Suuri salapoliisi sai ensimmäisen palkinnon!

Kreivittären omaisuus oli pelastettu.

Pahaksi onneksi oli suuri salapoliisi lyönyt laimin huolehtia koiraveron maksamisesta, jonka vuoksi koiravahdit ottivat kiinni ja ampuivat hänet. Mutta tämä ei tietenkään kuulu edelläolevaan kuvaukseen, joten se mainittakoon ainoastaan kuriositeettina.

KERTOMUS HENKIMAAILMAN ILMIÖISTÄ

Minä en voi odottaa että kukaan lukijoistani uskoisi kertomusta, jonka nyt aion kirjoittaa. Kun palautan sen tapahtumat mieleeni, uskon tuskin itsekään niihin. Ja kuitenkin on kertomukseni niin tavattoman kummallinen ja valaisee siinä määrin meidän ja toisen maailman asukkaiden välistä suhdetta sen oleelliselta luonteelta, että en katso olevani oikeutettu pidättämään sitä julkisuudesta.

Olin mennyt tapaamaan Annerly'tä hänen asuntoonsa. Oli lauantai, 31 p. lokakuuta. Muistan päivän niin tarkalleen, koska se oli palkanmaksupäivä ja minä olin saanut kuusi puntaa ja kymmenen shillingiä. Muistan summan niin tarkalleen, koska minä olin pannut rahat taskuuni, ja minä muistan senkin, kumpaanko taskuun ne olin pannut, koska minulla ei ollut lainkaan rahoja toisessa taskussa. Minä muistan täysin selvästi kaikki nämä yksityiskohdat.

Annerly ja minä istuimme hetkisen poltellen.

Mutta sitten hän yhtäkkiä kysyi:

»Uskotko sinä yliluonnollisiin asioihin?»

Minä säpsähdin ikäänkuin olisin saanut sähköiskun.

Sillä hetkellä kun Annerly alkoi puhua yliluonnollisista asioista, olin minä ajatellut jotakin aivan joutavaa. Se seikka, että hän alkoi puhua juuri sillä hetkellä, kun minä ajattelin jotakin muuta, oli mielestäni ainakin hyvin kummallinen yhteensattuma.

Ensi hetkessä saatoinkin vain tuijottaa häneen.

»Tarkoitan tätä», sanoi Annerly. »Uskotko vainajain fantasmeihin?»

»Fantasmeihin?» toistin minä.

»Niin, fantasmeihin, tai jos pidät toista sanaa parempana, fanogrammeihin, eli jos niin haluat, fanogrammaattisiin ilmestyksiin, eli yksinkertaisemmin sanoen, psykofantasmaalisiin ilmiöihin.»

Minä tarkastelin nyt Annerly'tä suuremmalla mielenkiinnolla kuin koskaan ennen. Hän näytti nyt olevan aikeissa ryhtyä kertomaan niistä tapahtumista ja kokemuksista, joista hän niinä parina kolmena kuukautena, joiden ajan olin hänet tuntenut, ei ollut katsonut voivansa puhua.

Minä ihmettelin itsekseni, etten koskaan aikaisemmin ollut tullut ajatelleeksi että miehen, jonka hiukset alkoivat harmaantua jo viidenkymmenenviiden vuoden iässä, oli täytynyt kokea jotakin kamalaa.

Heti senjälkeen Annerly taas puhui.

»Eilisiltana näin Q:n», sanoi hän.

»Varjelkoon!» huudahdin minä. Ei siksi että minulla olisi ollut pienintäkään aavistusta siitä, kuka Q. oli, mutta ruumiini läpi kulki kuvaamattoman kauhun väristys, kun vain ajattelinkin, että Annerly oli nähnyt Q:n. Omassa tyynessä ja arkipäiväisessä elämässäni ei koskaan ollut sattunut mitään sellaista.

»Niin», sanoi Annerly, »minä näin Q:n niin selvästi edessäni kuin hän olisi seisonut tässä. Mutta on ehkä parasta että kerron sinulle, kuinka ensin tulin tuntemaan Q:n, siten voit paremmin ymmärtää nykyisen tilanteen.»

Annerly istuutui nojatuoliin tulisijan toiselle puolen ja jatkoi:

»Tehdessäni tuttavuutta Q:n kanssa hän asui etelä-Englannissa lähellä erästä pientä kaupunkia, jota voin nimittää X:ksi, sekä oli kihloissa erään kauniin ja hyvinkasvatetun tytön kanssa, jota voin nimittää M:ksi.»

Annerly oli tuskin alkanut puhua, kun jo huomasin kuuntelevani äärimmäisellä jännityksellä. Minusta oli päivänselvää, ettei hänen kertomuksensa olisi jokapäiväistä laatua. Minä enemmän kuin epäilin etteivät, Q. ja M. olleet hänen onnettomien tuttaviensa oikeita nimiä, vaan itse asiassa kaksi kirjaimiston kirjainta, jotka hän oli valinnut melkeinpä sattuman kaupalla pitääkseen salassa ystäviensä henkilöllisyyden. Mietin vielä hänen menettelynsä terävänäköisyyttä, kun Annerly jatkoi:

»Kun Q. ja minä tutustuimme, oli hänellä lempikoira, jota minä, siltä varalta että se käy tarpeelliseksi, voin nimittää Z:ksi, ja joka seurasi häntä sisään ja ulos X:stä hänen ollessaan jokapäiväisellä kävelyllään.»

»Sisään ja ulos X:stä», toistin minä.

»Niin», sanoi Annerly, »sisään ja ulos.»

Hermoni olivat äärimmilleen jännittyneet. Että Z. seurasi Q:ta ulos X:stä, sen saatoin helposti käsittää, mutta että se ensin seurasi häntä sisään, se tuntui menevän yli käsityskykyni rajojen.

»No niin», sanoi Annerly, »Q:n ja miss M:n piti mennä naimisiin. Kaikki oli jo valmiina häitä varten. Niiden piti olla vuoden viimeisenä päivänä. Täsmälleen kuusi kuukautta ja neljä päivää ennen tuota määräpäivää (minä muistan päivän, koska tuo omituinen yhteensattuma teki väkevän vaikutuksen mieleeni) Q. tuli iltamyöhällä luokseni kovin kiihtyneessä mielentilassa. Hän oli, kuten sanoi, juuri nähnyt enteen kuolemastaan. Kun hän samana iltana oli miss M:n seurassa istunut tämän kodin verannalla, hän oli selvästi nähnyt koiransa R:n projektion kiitävän ohitse tietä pitkin.»

»Maltahan hiukan», sanoin minä. »Etkö sinä sanonut että koiran nimi oli
Z.?»

Annerly rypisti hiukan silmäkulmiaan.

»Niin, juuri niin», vastasi hän. »Z. tai oikeammin ZR., koska Q:lla oli tapana ehkäpä kiintymyssyistä nimittää sitä sekä R:ksi että Z:ksi. No niin, koiran projektio eli fanogrammi kulki heidän edessään niin selvänä, että miss M. vannoi olleensa valmis uskomaan että se oli koira itse. Fantasmi pysähtyi hetkiseksi talon edustalle ja heilutti häntäänsä. Sitten se jatkoi matkaansa ja katosi pian senjälkeen erään kivimuurin nurkalla aivankuin tiilet olisivat sen nielleet. Asian teki vieläkin salaperäisemmäksi se että miss M:n äiti, jonka toinen silmä oli sokea, oli nähnyt koiran ainoastaan osittain.»

Annerly vaikeni hetkiseksi. Sitten hän jatkoi:

»Tämä omituinen näky oli, kuten Q. — epäilemättä aivan oikein — selitti sen, tarkoitettu enteeksi hänen omasta lähestyvästä kuolemastaan. Tein parhaani karkoittaakseni hänen mielestään tämän tunteen, mutta se oli mahdotonta; samassa hän puristi kättäni ja lähti varmasti vakuutettuna siitä ettei eläisi huomispäivään.»

»Taivaan jumala!» huudahdin minä, »ja niin hän kuoli yöllä?»

»Ei, sitä hän ei tehnyt», sanoi Annerly rauhallisesti, »ja se siinä juuri onkin selittämätöntä.»

»Kerro lisää», sanoin.

»Seuraavana aamuna hän nousi ylös kuten tavallisesti, pukeutui tavalliseen huolelliseen tapaansa, unohtamatta ainoatakaan vaatekappaletta, ja meni konttoriinsa tavalliseen aikaan. Hän kertoi minulle jälkeenpäin, että hän muisti kaikki nämä yksityiskohdat niin tarkalleen ja selvästi senvuoksi, että hän oli mennyt konttoriinsa tavallista tietä, sensijaan että olisi poikennut johonkin toiseen suuntaan.»

»Odotahan hiukan», sanoin minä. »Tapahtuiko juuri sinä päivänä mitään tavatonta?»

»Minä arvasin että sinä kysyisit sitä», sanoi Annerly, »mutta mikäli minä voin muistaa, ei tapahtunut yhtään mitään. Q. palasi työstään ja söi päivällisensä täsmälleen samoin kuin tavallisestikin, ja kun hän hiukan myöhemmin meni nukkumaan, hän valitti eräänlaista raukeuden ja uneliaisuuden tunnetta, mutta ei mitään sen enempää. Hänen äitipuolensa, jonka luona hän asui, sanoi jälkeenpäin, että hän oli yöllä hyvin selvään kuullut Q:n kuorsauksen».

»Ja kuoliko hän sinä yönä?» kysyin sielunjännityksestä voipuneena.

»Ei», sanoi Annerly, »sitä hän ei tehnyt. Hän nousi seuraavana aamuna suunnilleen samassa mielentilassa kuin ennenkin, lukuunottamatta sitä että uneliaisuuden tunne oli kadonnut ja kuorsaus lakannut kuulumasta.»

Annerly vaikeni jälleen. Niin innokas kuin olinkin kuulemaan jatkoa hänen outoon kertomukseensa, en kuitenkaan tahtonut tehdä hänelle kysymyksiä. Se seikka että tuttavuutemme oli näihin saakka ollut vain pintapuolista laatua ja että tämä oli ensimmäinen kerta, kun hän pyysi minua käymään asunnossaan, esti minua käyttämästä kovin tuttavallista sävyä.

»No niin», jatkoi hän, »Q. meni kaikkina seuraavina päivinä aivan säännöllisesti konttoriinsa. Mikäli minä käsitän ei mikään hänen ympäristössään enempää kuin hänen käytöksessäänkään ennustanut onnettomuuden vaanivan hänen päänsä päällä. Hän tapasi säännöllisesti miss M:n, ja heidän hääpäiväkseen määrätty päivä lähestyi lähestymistään.»

»Lähestyi lähestymistään?» kummastelin.

»Niin», sanoi Annerly, »lähestyi lähestymistään. Häiden edellä näin häntä vain harvoin. Mutta kahta viikkoa ennen tuota tapahtumaa kohtasin Q:n eräänä päivänä kadulla. Ensin hän näytti aikovan pysähtyä, mutta sitten hän nosti hattuaan, hymyili ja meni edelleen.»

»Hetkinen vain», sanoin. »Sallithan minun tehdä kysymyksen, joka minusta tuntuu varsin tähdelliseltä — menikö hän ensin edelleen, hymyili senjälkeen ja nosti sitten hattuaan, vai hymyilikö hän hatun ollessa vielä päässä, nosti sitten sitä ja meni edelleen?»

»Kysymyksesi on täysin paikallaan», sanoi Annerly, »vaikka minä luulenkin että voin täydellä varmuudella sanoa, että hän ensin hymyili, sitten lakkasi hymyilemästä, senjälkeen nosti hattuaan ja lopuksi meni edelleen.»

»Tärkeintä kuitenkin on», jatkoi hän, »että määrättynä hääpäivänä vihittiin Q. ja miss M. asiaankuuluvalla tavalla.»

»Mahdotonta!» läähätin minä; »asiaankuuluvalla tavalla vihittiin — molemmat?»

»Niin», sanoi Annerly, »molemmat aivan yht'aikaa. Häiden jälkeen lähtivät mr ja mrs Q. —»

»Mr ja mrs Q.?» toistin minä kummastellen.

»Niin», vastasi hän, »mr ja mrs Q? — sillä vihkimisen jälkeen otti miss M. nimen Q. — lähtivät Englannista ja matkustivat Austraaliaan, jonne heidän piti asettua asumaan.»

»Maltahan taas», sanoin, »jotta saisin kaiken oikein selväksi itselleni — kun he matkustivat Austraaliaan asettuakseen sinne asumaan, oliko heillä silloin aikomuksena oleskella siellä?»

»Kyllä», sanoi Annerly, »se oli ainakin yleinen käsitys. Saatoin itse heitä laivalle ja puristin Q:n kättä hyvästiksi, seisoen samalla aivan lähellä häntä.»

»No niin», sanoin minä, »ja sittenkuin nuo molemmat Q:t — ymmärtääkseni olisi heitä voinut nimittää melkein siten — olivat matkustaneet Austraaliaan — oletko sinä sitten kuullut mitään heistä?»

»Se», vastasi Annerly, »on asia, johon liittyy jotakin kummallista niinkuin muihinkin kokemuksiini. Nyt on kulunut neljä vuotta siitä, kun Q. ja hänen vaimonsa matkustivat Austraaliaan. Aluksi sain säännöllisesti tietoja häneltä, kaksi kirjettä kuussa. Myöhemmin sain vain yhden kirjeen joka toinen kuukausi, vielä myöhemmin kaksi kirjettä vuodessa ja lopulta yhden kirjeen vuodessa. Ja sitten en kuullut mitään Q:sta puoleentoista vuoteen, aina eilisiltaan saakka.»

Nyt oli jännitykseni nyt saavuttanut huippukohtansa.

»Eilisiltana», sanoi Annerly hyvin rauhallisesti, »näyttäytyi Q. tässä huoneessa, tai oikeammin hänen fantasminsa eli psyykillinen ilmestys hänestä. Hän näytti olevan pahassa pulassa, teki eleitä, joita minä en voinut ymmärtää, sekä käänsi housuntaskunsa nurin. Aivoni menivät sekaisin, niin että en osannut tehdä kysymystä, ja minä koetin turhaan arvata hänen tarkoitustaan. Samassa fantasmi otti pöydältä lyijykynän ja kirjoitti sanat: 'Kaksi puntaa kullassa huomisiltana, tärkeää'.»

Annerly vaikeni taaskin. Minä istuin syviin ajatuksiin vaipuneena. »Miten sinä selität sen ajatuksen, jota Q:n fanogrammi oli tahtonut ilmaista?»

»Minä luulen», ilmoitti hän, »että se merkitsee tätä. Q., joka tietenkin on kuollut, tahtoi selvittää sitä seikkaa — tarkoitti niin sanoakseni deatomiseerata sitä ajatusta, että hän oli demonetiseerattu ja tarvitsi illalla kaksi puntaa kullassa.»

»Ja miten», kysyin minä hämmästyneenä Annerlyn vaistomaisesta kyvystä tunkeutua psyykillisen maailman salaisuuksiin, »miten sinä aiot toimittaa ne hänelle?»

»Minä aion», selitti hän, »tehdä rohkean kokeen, joka onnistuessaan saattaa meidät välittömään yhteyteen henkimaailman kanssa. Olen suunnitellut kahden kultapunnan jättämistä yöksi pöydälle. Jos ne aamuvarhaisella ovat kadonneet, silloin tiedän että Q:n on onnistunut deastralisoitua ja ottaa rahat. Kysymys on nyt vain siitä, onko sinulla sattumalta kahta kultapuntaa mukanasi. Itselläni on pahaksi onneksi vain hiukan pientä rahaa.»

Tämä oli erikoisen suotuisa sattuma, omituinen yhteensattuma, joka näytti muodostavan uuden renkaan tapahtumien ketjussa. Sattumalta minulla oli mukanani ne kuusi kultapuntaa, jotka olin nostanut viikkopalkkanani.

»Onneksi», sanoin, »on minulla tilaisuus järjestää asia. Minulla on sattumalta mukanani rahoja.» Ja niin otin taskustani kaksi kultapuntaa.

Annerly oli mielissään hyvästä onnestamme. Valmistuksemme koetta varten olivat pian tehdyt.

Pöydän sijoitimme keskelle huonetta sillä tavoin ettei ollut minkäänlaista vaaraa törmätä mitään esinettä vastaan. Tuolit siirsimme aivan seinävierelle ja sillä tavoin että kaksi niistä otti aina saman tilan kuin kaksi muuta tuolia; tauluihin ja muihin koristuksiin emme ensinkään kajonneet. Varoimme irroittamasta osia seinäpapereista tai rikkomasta joitakin ikkunanruutuja. Kun kaikki oli valmista, pantiin molemmat kultarahat vieretysten pöydälle sillä tavoin että rahojen takapuoli tuli pöytää vasten. Sitten sammutimme valon. Sanoin Annerly'lle »hyvää yötä» ja hapuilin pimeässä ulos, samalla kuin suoneni tykyttivät kuumeisesti kiihtyneen mielialani takia.

Lukijan pitäisi voida kuvitella mielessään, millä jännityksellä odotin tietoa kokeen tuloksista. Sain tuskin nukutuksi levottomuudeltani. Tietenkin olin mahdollisimman suuressa määrässä vakuutettu valmistustemme täydellisyydestä, mutta en voinut kuitenkaan karkoittaa mielestäni pahoja aavistuksia siitä, että koe ehkä epäonnistuisi, koska oma henkinen tempperementtini ja luonteeni eivät kenties joka suhteessa olleet sellaisia kuin tällaisen kokeen onnistuminen edellytti.

Levottomuuteni oli kuitenkin vallan aiheetonta. Tulos osoitti että minun sieluni oli medio eli, jos tämä sana on parempi, ensimmäisen asteen transparenssi psyykillistä tutkimusta varten.

Annerly tuli aamulla juoksujalkaa, ihastuksesta säteilevin kasvoin asuntooni.

»Ihanaa, ihanaa!» Hän melkein kirkui. »Me olemme onnistuneet! Kultaraha on kadonnut! Olemme välittömässä monetäärisessä yhteydessä Q:n kanssa.»

Minun ei tarvinne pysähtyä kuvailemaan autuuden väristystä, joka minut valtasi. Koko päivän ja vielä seuraavankin päivän oli minulla joka hetki tunne siitä että minä olin yhteydessä Q:n kanssa.

Ainoa toivoni oli, että saisimme pian tilaisuuden päästä uudelleen henkimaailman yhteyteen.

Toiveeni täyttyi seuraavana iltana. Iltamyöhäisellä Annerly soitti minulle.

»Tule heti tänne», sanoi hän. »Q:n fanogrammi on yhteydessä kanssamme.»

Lähdin heti liikkeelle ja perille tulin melkein hengettömänä. »Q. on taas ollut täällä», sanoi Annerly, »ja näyttäytynyt samassa onnettomassa tilassa kuin aikaisemminkin. Hänen projektionsa seisoi huoneessa ja kirjoitti yhtä mittaa sormellaan pöytään. Saatoin erottaa vain sanan »kultapunta», mutta ei mitään enempää.»

»Luuletko», sanoin minä, »että Q. jostakin syystä, jota me emme tunne, toivoo meidän vieläkin jättävän kaksi kultapuntaa hänen laskuunsa?»

»Totta tosiaan!» sanoi Annerly innostuneesti, »minä tosiaankin luulen että sinä arvasit oikein. Voimmehan joka tapauksessa koettaa. Eihän voi käydä ainakaan pahemmin kuin että epäonnistumme.»

Tänä iltana panimme taas pöydälle kaksi minun kultarahaani ja järjestimme huonekalut yhtä huolellisesti kuin edelliselläkin kerralla.

Vaikka vieläkin hiukan epäilin omaa soveltuvaisuuttani työhön, johon olin nyt syventynyt, koetin kuitenkin pitää mieleni niin rauhallisena, ettei se aiheuttaisi mitään astraalisia häiriöitä. Kokeemme onnistui täydellisesti. Molemmat rahat olivat poissa seuraavana aamuna.

Me jatkoimme kokeilujamme samaan suuntaan lähes kahden kuukauden ajan. Joskus pani Annerly, kuten hän itse kertoi, rahaa, usein huomattavia summiakin, pöydälleen fantasmia varten, joka ei milloinkaan lyönyt laimin ottaa niitä haltuunsa yön kuluessa. Mutta koska Annerly on varsin kunniantuntoinen mies, hän ei milloinkaan suorittanut näitä kokeita omin päinsä, ennenkuin vasta sitten kun oli osoittautunut mahdottomaksi tavata minua ajoissa.

Toisinaan hän saattoi ilmoittaa minulle puhelimella lyhyesti: »Q. on täällä» tai lähettää sähkösanoman tai kirjelapun, jossa oli sanat: »Q. tarvitsee rahoja; ota mukaasi niin paljon kuin sinulla on, ei enempää.»

Minä puolestani olin halukas esittämään kokeemme avoimesti yleisön edessä tai kiinnittämään Psyykillisen seuran ja muiden samantapaisten yhdistysten huomiota siihen yhteyteen, jonka me niin rohkeasti olimme saaneet aikaan aistimailmaan ja psyko-astrisen eli pseudo-eteerisen maailman välille. Olin varma siitä että ainoastaan meidän oli onnistunut siirtää rahaa suoraan ja välittömästi maailmasta toiseen. Muiden oli tosin onnistunut tehdä se medion välityksellä tai tilaamalla jonkun salatieteellisen aikakauskirjan, mutta me olimme saaneet sen aikaan niin yksinkertaisella tavalla, että olin innostunut julkaisemaan kokeemme, koska siten saatoin tehdä muille palveluksen.

Annerly vastusti kuitenkin jyrkästi ehdotustani, koska hän pelkäsi Q:n ja meidän välisen suhteen voivan rikkoutua.

Noin kolme viikkoa ensimäisen inter-astraalisen psyko-monetäärisen kokeemme jälkeen jouduin kokemaan jotakin niin salaperäistä, että en vieläkään voi voittaa hämmästystäni.

Annerly oli eräänä iltapäivänä tullut minua tapaamaan. Hän näytti hermostuneelta ja huolien painamalta.

»Olen aivan vastikään saanut Q:lta psyykillisen ilmoituksen», sanoi hän vastaukseksi kysymykseeni, »jonka tarkoitusta saatan tuskin selittää. Mikäli ymmärrän on Q. aikonut kiinnittää muidenkin fantasmien huomiota työhön, jonka me olemme panneet alulle. Hän ehdottaa että hän omalla puolellaan suurta kuilua muodostaa yhdistyksen, joka tulee työskentelemään vuorovaikutuksessa meidän kanssamme rahan siirtämiseksi suuremmassa mittakaavassa maailmasta toiseen.»

Lukijan pitäisi olla helppo kuvitella mielessään, että silmäni loistivat ihastuksesta niiden suurisuuntaisten näköalojen edessä, jotka nyt meille avautuivat.

»Q. toivoo että me keräämme niin paljon pääomaa kuin voimme ja toimitamme sen hänelle, jotta hänelle käy mahdolliseksi järjestää yhdistys fanogrammien — eli kenties tässä tapauksessa on parempi sanoa fantoidien — keskuudessa.»

En ollut edes ehtinyt käsittää Annerlyn tarkoitusta, kun innostuksen tuli jo paloi mielessäni.

Me päätimme jo samana iltana tehdä tuon suuren kokeen.

Oma maallinen omaisuuteni ei pahaksi onneksi noussut suureenkaan summaan. Minulla oli kuitenkin noin 500 puntaa pankkiosakkeina, jotka olin perinyt isävainajaltani ja jotka luonnollisesti voin muuttaa rahaksi muutamassa tunnissa. Pelkäsin kuitenkin että rahoja kenties oli liian vähän, jotta ne voisivat valmistaa Q:lle tilaisuuden yhdistyksen perustamiseen fantoiditoveriensa parissa.

Vein rahamäärän seteleinä ja kultana Annerlyn asuntoon, jossa se asetettiin pöydälle. Annerly saattoi vielä kaikeksi onneksi lisätä omasta puolestaan suuremman summan, jota hän ei kuitenkaan tahtonut panna minun rahojeni viereen, jotta meidän monetääristen henkilöllisyyksiemme välillä vallitseva konjunktio ei pääsisi dematerialisoimaan astraalista ilmiötä.

Tällä kertaa teimme valmistuksemme aivan poikkeuksellisen huolellisesti, Annerly tyynesti ja maltillisesti, mutta minä sitävastoin — se minun täytyy tunnustaa — epäonnistumisen pelosta äärimmäisen hermostuneena. Riisuimme kengät jaloistamme ja kävelimme sukkasillamme, emmekä ainoastaan asettaneet huonekaluja samaan järjestykseen kuin edellisilläkin kerroilla, vaan myöskin — Annerlyn ehdotuksesta — käänsimme hiilikauhan ylösalaisin ja peitimme paperikorin märällä pyyhinliinalla.

Kun kaikki oli valmista, puristin Annerlyn kättä ja lähdin ulos pimeään yöhön.

Seuraavana aamuna odottelin turhaan. Kello tuli yhdeksän, kymmenen ja lopulta yksitoista, eikä vielä kuulunut häneltä sanaakaan. Kuumeenomainen levottomuuteni ajoi minut hänen asunnolleen.

Ajatelkaa siis äärimmäistä hämmästystäni, kun huomasin Annerlyn kadonneen. Hän oli aivankuin pyyhkäisty pois maan pinnalta. Mikä kohtalokas erehdys meidän valmistuksissamme, minkä välttämättömän psyykillisen varovaisuustoimenpiteen laiminlyöminen oli aiheuttanut hänen kohtalonsa, sitä en osaa sanoa. Mutta oli kuitenkin liiankin ilmeistä, että astraalimaailma oli niellyt Annerlyn samalla kertaa kuin rahatkin, joiden siirtämisen vuoksi hän oli pannut alttiiksi maallisen elämänsä.

Todistuksia hänen katoamisestaan ei ollut vaikeaa saada. Niin pian kuin uskalsin tein äärimmäistä varovaisuutta noudattaen muutamia tutkimuksia. Se tosiasia, että hän oli vielä velkaa neljän kuukauden vuokran asunnostaan ja ettei hänellä ollut edes aikaa maksaa lähiseudun ammattimiesten pikkulaskuja, osoitti että hän oli joutunut silmänräpäyksessä devisualisoiduksi.

Kova pelko siitä, että minut olisi kenties voitu saattaa edesvastuuseen hänen kuolemastaan, pidätti minua päästämästä asiaa julkisuuteen.

Tähän päivään asti en ollut tehnyt itselleni selväksi, mihin vaaraan hän antautui meidän häikäilemättömästi pyrkiessämme yhteyteen henkimaailman kanssa. Annerly kaatui psyykillisen tutkimuksen suuren asian uhrina, ja selonteko kokeistamme tulee ennakkoluuloista huolimatta olemaan todistuksena tämän tieteen totuudesta.

GUIDO ULJASRINTA GENTISTÄ — ROMAANI RITARIAJALTA

Elettiin ritariajan alussa. Ritarilaitos oli vielä niin sanoaksemme kapaloissaan.

Mailleen painuva aurinko oli jo ehtinyt itään; aika ajoin se nousi ja taas laski, mutta ylimalkaan se painui yhä alemmaksi taivaanrantaa kohti, valaisten kirkkaasti kuolevilla säteillään synkän ja uhkaavan Buggensbergin linnan torneja.

Isolde Surumielinen seisoi erään sakaraharjaisen tornin huipulla. Hän kurkoitti käsiään tyhjään ilmaan, ja hänen kasvonsa, jotka olivat suunnatut ylöspäin ja näyttivät keskustelevan taivaan kanssa, olivat kaipauksen tuskasta vääristyneet.

Ja hän mutisi: »Guido!» — ja tuon tuostakin viilsi syvä huokaus hänen rintaansa.

Keijukaismaisena ja eteerisenä kauneudessaan hän näytti tuskin hengittävän.

Ja itse asiassa hän tuskin hengittikään.

Hän oli notkea kuin pajunvitsa, hento ja suloinen kuin meridiaani. Hänen ruumiinsa näytti melkein liian hauraalta voidakseen liikkua, ja hänen kasvonpiirteensä olivat niin hienosti ja arasti muovaillut, että etäisinkin ajatus älyn toiminnasta oli mahdoton.

Hän oli vyötetty tummansiniseen liehuvaan hameeseen, jota hopeinen solki piti koossa, ja etupuolella hänellä oli rintalappu pitseistä. Päässä hänellä oli kynttilänsammuttimen muotoinen sokeritoppahattu, joka kiipesi taakse-ylöspäin 45 asteen kulmassa.

»Guido», mutisi hän, »Guido!»

Ja tuon tuostakin hän väänteli käsiään kuin järkeä vailla ja mutisi:
»Hän ei tule!»

Aurinko laski ja yö tuli sekä peitti huntuunsa synkän ja uhkaavan Buggensbergin linnan ja sen jalkojen juurella sijaitsevan ikivanhan Gentin kaupungin. Silloin alkoivat linnan ikkunat loistaa kuin tulessa, sillä oli joulun aika ja suuressa linnansalissa pidettiin juominkeja. Buggensbergin rajakreivi vietti näet tänä iltana suuria vieraspitoja tyttärensä Isolden ja Tancred Valttiässän kihlauksen kunniaksi.

Näihin pitoihin hän oli kutsunut kaikki vasallinsa — Hubert Käheän,
Edvard Pihtihännän, Rollo Rommipullon ja monet muut.

Sillävälin seisoi ylpeä neito Isolde torninkatolla ja ikävöi Guidoa, joka yhä viipyi poissa.

Guidon ja Isolden rakkaus oli sitä puhdasta ja melkein jumalaista laatua, jonka ainoastaan keskiaika tunsi.

He eivät olleet koskaan nähneet toisiaan. Guido ei ollut koskaan nähnyt Isoldea eikä Isolde koskaan Guidoa. He eivät olleet koskaan kuulleet toistensa puhuvan. He eivät olleet koskaan olleet yhdessä. He eivät tunteneet toisiaan.

Kuitenkin he rakastivat toisiaan.

Heidän rakkautensa oli äkkiä ja romanttisesti puhjennut täyteen kukkaansa, ja siihen kutoutui koko se mystillisen hurmaava ihanuus, joka on rakkauden korkein autuus.

Vuosikausia sitten oli Guido nähnyt Isolde Surumielisen nimen maalattuna eräälle lankulle.

Hän oli käynyt aivan kalmankalpeaksi, mennyt tainnoksiin sekä heti senjälkeen lähtenyt matkalle Jerusalemiin.

Aivan samana päivänä oli Isolde erästä Gentin katua kulkiessaan nähnyt
Guidon panssaripaidan riippuvan pyykkinuoralla.

Hän oli pikemmin kuolleena kuin elävänä kaatunut kamarineitojensa käsivarsille.

Siitä päivästä lähtien he olivat rakastaneet toisiaan.

Isoldella oli tapana anivarhain aamulla lähteä linnasta Guidon nimi huulillaan. Hän mainitsi sen puille. Hän kuiskasi sitä kukille. Hän viserteli sitä linnuille. Monet niistä osasivat sen ulkoa. Hän ratsasti usein tasa-astujallaan rantaa pitkin ja huusi sitä aalloille. Toisinaan hän uskoi tuon kalliin nimen ruohoille tai halkosylykselle tai kivihiilitonnille.

Vaikka Guido ja Isolde eivät olleetkaan nähneet toisiaan, he kuitenkin jumaloivat toistensa ulkomuotoa. Panssaripaitansa alla säilytti Guido norsunluuhun leikattua miniatyyrikuvaa Isoldesta. Hän oli löytänyt sen linnanvuoren juurelta linnan ja Gentin vanhan kaupungin väliltä.

Mistä hän tiesi että kuva esitti Isoldea?

Eihän hänen toki tarvinnut kysyä sitä.

Hänen sydämensä oli puhunut.

Rakkauden silmä ei erehdy.

Ja Isolde? Hän talletti rintalappunsa alla Guido Uljasrinnan pienoiskuvaa. Hän oli ostanut sen kiertävältä kauppasaksalta, jonka varastosta hän oli sen löytänyt, ja maksanut sen helmillä. Mistä hän oli tietänyt, että se oli hänen kuvansa? Siitä että kuvan alle oli loistavin värein maalattu vaakuna. Tämä vaakunamerkki oli ensin saattanut hänen sydämensä vapisemaan. Nukkuipa hän tahi valvoi, alinomaa hän näki sen: leijona säädyllisessä asennossa punaisella pohjalla ja koira säädyttömässä asennossa tattarivainiolla.

Ja jos Isolden rakkaus Guidoon paloi niin puhtaasti, paloi Guidonkin rakkaus Isoldeen puhtain liekein.

Mutta tuskin oli rakkaus hankkiutunut matkalle Guidon sydämeen, kun hän jo päätti suorittaa jonkun urotyön, jonkun loistavan teon, joka tekisi hänet arvolliseksi kosimaan Isoldea.

Hän vannoi itselleen pyhän valan, ettei hän tule kuluttamaan mitään, ruokaa lukuunottamatta, eikä juomaan mitään, lukuunottamatta nestemäisiä aineita, kunnes hän oli suorittanut urotyönsä.

Siinä tarkoituksessa hän oli hetkeäkään viivyttelemättä matkustanut Jerusalemiin surmatakseen Isolden laskuun saraseenin. Hän surmasi saraseenin, oikein suuren ja pyylevän saraseenin. Saman valan takia hän matkusti aina Pannonian rajalle asti, tahtoen Isolden laskuun tappaa turkkilaisen. Pannoniasta hän lähti suoraan Skotlannin ylämaihin ja nutisti Isolden laskuun erään kaledonialaisen.

Joka kuukausi suoritti Guido jonkun uuden urotyön Isolden laskuun.

Ja sillä aikaa Isolde odotti.

Ei siksi että olisi ollut puutetta kosijoista. Isolde Surumielisellä oli koko joukko kosijoita, jotka olivat valmiita täyttämään hänen pienimmänkin käskynsä.

Sotaisia urotöitä suoritettiin päivittäin hänen laskuunsa. Voittaakseen hänen rakkautensa kosijat olivat valmiita vihkiytymään kuolemaan. Hänen tähtensä oli Otto Saukonsilmä hypännyt mereen. Conrad Kokospähkinä oli heittäytynyt linnan korkeimmasta tornista pää edellä alas liejuun. Hugo Toivoton oli hirttäytynyt suolivyöstään saksanpähkinäpuuhun ja ehkäissyt kaikki pelastamisyritykset. Hänen tähtensä oli Siegfried Tunteellinen niellyt annoksen rikkihappoa.

Mutta Isolde Surumielinen pysyi tunteettomana kaikelle sille palvonnalle, jota tällä tavoin osoitettiin hänelle.

Turhaan oli hänen äitipuolensa, Agatha Pystyluinen, koettanut pakoittaa häntä menemään naimisiin. Turhaan oli hänen isänsä, Buggensbergin rajakreivi, käskenyt häntä tekemään valintansa eri kosijain välillä.

Hänen sydämensä pysyi järkähtämättömän uskollisena Guido Uljasrinnalle.

Aika ajoin lähettivät rakastavaiset toisilleen rakkaudenmerkkejä. Jerusalemista oli Guido lähettänyt kepin, johon oli leikattu uurre, tahtoen siten antaa todistuksen rakkautensa järkähtämättömyydestä. Pannoniasta hän lähetti lankunpätkän ja Venetsiasta kahden jalan pituisen hirren. Isolde piti näitä esineitä öisin pieluksensa alla.

Vuosikautisten vaellusten jälkeen Guido päätti kruunata rakkautensa suorittamalla viimeisen urotyön Isolden tähden.

Hän aikoi palata Gentiin, yön aikaan kiivetä ylös linnavuorelle sekä osoittaa rakkautensa Isoldelle surmaamalla hänen isänsä, heittämällä hänen äitipuolensa tornista alas, polttamalla linnan sekä viemällä Isolden pois sieltä.

Tätä suunnitelmaansa hän nyt riensi panemaan täytäntöön. Hän oli lähtenyt matkalle Gentiin viidenkymmenen uskollisen kumppanin seurassa, joita johtivat Carlo Korkkiruuvi ja Beowulf Syylä. Yön suojassa he olivat päässeet linnavuoren juurelle ja ryömivät nyt pitkässä rivissä nelinkontan linnanportille johtavaa spiraalinmuotoista tietä pitkin. Kello kuuteen mennessä he olivat ehtineet suorittaa yhden kierroksen, kello seitsemän toisen kierroksen, ja kun juomingit suuressa linnansalissa olivat saavuttaneet huippukohtansa, he olivat taivaltaneet neljännen kierroksen.

Guido Uljasrinta kulki itse etummaisena. Hänen panssaripaitansa peitti kirjava puku ja kädessään hänellä oli torvi.

Suunnitelman mukaan hänen piti valepukuisena tunkeutua linnaan takaportista, varastaa viekkaudella rajakreiviltä suuren portin avain ja sitten puhaltaa torveensa hyökkäyksen merkiksi. Voi, ei ollut yhtään aikaa hukattavana, sillä juuri tänä jouluna ja juuri tänä iltana oli rajakreivi Isolden vastahakoisuuteen väsyneenä päättänyt lahjoittaa hänen kätensä Tancred Valttiässälle.

Suuressa linnansalissa pidettiin juominkeja. Mahtava rajakreivi, joka istui ylinnä pöydän päässä, tyhjensi viinipullon toisensa jälkeen ja joi kelpo kulauksin maljan toisensa perästä Tancred Valttiässän onneksi, joka täysissä asevaruksissa, sulkatöyhtöinen kypäri päässään, istui hänen vieressään.

Rajakreivin ilo oli suuri, sillä aivan hänen vieressään oli lattialla kyykyllään uusi ilveilijä, jonka porttivahti oli vastikään laskenut sisään takaportista, ja hänen ilvehtimisensä uutuuden viehätys saattoi rajakreivin muhkean vatsan kerran ja toisenkin hyllymään.

»Jumalan kuolema!» jyrisi hänen äänensä. »Tämä juttu on yhtä harvinainen kuin uusikin — 'ja silloin sanoi kuorma-ajuri pyhiinvaeltajalle, että koska hän oli luvannut viedä hänet siihen kaupunkiin, niin hän myöskin teki sen, vaikkapa se sitten tapahtuisi vasta pikkutunneilla' — kautta Pyhän Pancratiuksen! Mistä tuo mies on kuullut niin tuoreen jutun? — kerro se vielä kerran; ehkä se sitten jää mieleen» — ja mahtava ylimys vaipui taas tuolilleen kouristuksenomaisen naurunpuuskan valtaamana.

Samassa Guido — sillä valepukuinen ilveilijä ei ollut kukaan muu kuin hän — ryntäsi esiin ja tempasi rajakreivin vyöltä suuren portinavaimen, joka riippui sillä kohdalla, missä hänen vyötäröittensä olisi pitänyt olla.

Sitten hän heitti yltään ilveilijänpuvun ja päästään ilvelijänhiipan, ojensihe täyteen pituuteensa ja seisoi hämmästyneen seuran edessä panssaripukuisena.

Toisessa kädessään hän heilutti ristiretkeilijäin kaksipäistä sotanuijaa ja toisessa torvea.

Vieraat kavahtivat pystyyn käsi miekankahvassa.

»Guido Uljasrinta!» huudahtivat he.

»Seis», sanoi Guido, »te olette minun vallassani!» Sitten hän nosti torven huulilleen, veti syvään henkeään ja puhalsi kaikin voimin.

Ei kuulunut mitään ääntä.

Torvesta ei lähtenyt mitään ääntä.

»Ottakaa hänet kiinni!» ärjyi rajakreivi.

»Seis!» sanoi Guido. »Minä vetoan ritarilakeihin. Olen täällä noutamassa Isolde-neitoa, jonka rajakreivi on kihlannut Tancredille. Minä haastan Tancredin kaksintaisteluun, mies miestä vastaan.»

Kuului suosion sorinaa ehdotuksen hyväksymisen merkkinä.

Nyt alkoi kauhea taistelu.

Ensin nosti Guido nuijansa molemmin käsin korkealle ilmaan ja antoi sen sitten pudota äärettömällä voimalla Tancredin kypäröityyn päähän. Guido sai sitten seisoa alallaan, ja Tancred nosti nuijansa ilmaan ja antoi sen pudota Guidon päähän. Sitten Tancred seisoi hievahtamatta selin Guidoon, ja tämä heilautti nuijaansa sivulle ja antoi hänelle hirveän iskun selkään. Tancred vastasi samalla mitalla. Sitten Tancred laskeutui kontalleen, ja Guido antoi nuijan jysähtää hänen selkäänsä. Se oli yhtämittaista kilpailua taitavuudessa ja ripeydessä. Ratkaisu näytti tuokion epävarmalta. Mutta sitten alkoi Tancredin asevarustus hajota, hänen iskunsa kävivät heikommiksi, ja hän kaatui nenälleen. Guido käytti sitä hyväkseen ja takoi hänet latuskaiseksi kuin sardiinirasia. Sitten hän nosti jalkansa hänen rinnalleen, kohotti kypärinsilmikon ja katseli häntä tarkasti.

Samassa kuului läpitunkeva kirkaisu.

Isolde Surumielinen, jonka taistelun äänet olivat tehneet levottomaksi, riensi saliin.

Molemmat rakastavaiset katselivat hetkisen toistensa kasvoja.

Ja sitten he kaatuivat pyörtyneinä ja vääristynein piirtein eri tahoille.

Oli tapahtunut erehdys!

Guido ei ollut Guido, ja Isolde ei ollut Isolde. Oli tapahtunut erehdys miniatyyreihin nähden. Molemmat olivat muiden henkilöiden kuvia.

Molempien rakastavaisten sydämet olivat hukkumaisillaan omantunnonsoimausten tulvaan.

Isolde ajatteli Tancred-poloista, joka oli nuijittu ohueksi kuin pahvi ja runneltu auttamattomasti, Conrad Kokospähkinää, joka oli hypännyt pää edellä liejuun, ja Siegfried Tunteellista, joka kiemurtelihe vatsanväänteissä rikkihapon takia.

Guido ajatteli surmattuja saraseeneja ja tapettuja turkkilaisia.

Ja kaikki oli ollut aivan suotta.

Tämä siis oli heidän rakkautensa palkka. Kumpikaan ei ollut se, jota toinen oli ajatellut. Niin on maallisen rakkauden laita, ja siinä on tämän kertomuksen keskiaikainen vertauskuvallisuus.

Molempien rakastavaisten sydämet murtuivat yhtaikaa.

He heittivät henkensä.

Sill'aikaa ryömivät Carlo Korkkiruuvi ja Beowulf Syylä sekä heidän neljäkymmentä kumppaniaan epäjärjestyksessä ja takapuoli edellä spiraalitietä alas minkä ennättivät.

KOTIOPETTAJATAR GERTRUD ELI VAIN SEITSEMÄNTOISTA

Oli myrskyinen ilta Skotlannin länsirannikolla. Sillä ei kuitenkaan ole tässä yhteydessä mitään merkitystä, koska tämän kertomuksen näyttämönä ei ole läntinen Skotlanti. Ja mitä siihen tulee, oli Irlannin itärannikolla aivan yhtä paha ilma.

Mutta tämä kertomus on sijoitettu etelä-Englantiin ja tapahtuu osaksi Knotacentinum Towersissa (äännetään Nosham Taws), lordi Knotacentsin (äännetään Nosh) aateliskartanossa, osittain sen ympäristössä.

Mutta lukijan ei tarvitse ääntää mitään näistä nimistä.

Nosham Taws oli tyypillinen englantilainen herraskartano. Tärkein kartanon rakennuksista on punainen tiilirakennus Elisabetin ajoilta, mutta toinen, vanhempi rakennus, josta earli oli tavattoman ylpeä, oli ilmeisesti ollut normannilaislinna, jonka kylkeen oli Lancasterin hallitushuoneen aikana rakennettu vankila ja Plantagenet'n aikana kylpyhuone. Joka taholle rakennuksista ulottuivat muhkeat metsät ja puistot, joissa kasvoi ikivanhoja tammia ja jalavia. Lähinnä rakennuksia kasvoi vattupensaita ja kurjenpolvia, joita ristiretkeilijät olivat istuttaneet.

Suurenmoisen vanhan kartanon ympärillä oli ilma täynnä rastaiden viserrystä, kanakoiran vaakkumista ja peltovaristen suloisia ja meloodisia säveleitä, samallakuin villieläimet, antiloopit ja muut nelijalkaiset eläimet käyskentelivät ruohikoilla niin kesyinä että söivätkin aurinkokellon laudalta. Paikka oli oikeastaan eläinnäyttely.

Kartanon luota lähti puiston läpi leveä ja kaunis lehtokuja, joka oli
Henrik VII:n istuttama.

Lordi Nosh seisoi matolla kirjastohuoneensa uunin edessä. Niin kouliintunut diplomaatti ja valtiomies kuin hän olikin, hänen totiset ja aristokraattiset kasvonsa hehkuivat kuitenkin raivosta.

»Poika», sanoi hän, »sinä menet naimisiin sen tytön kanssa tahi minä teen sinut perinnöttömäksi. Sinä et ole enää minun poikani.»

Nuori Ronald, joka seisoi suorana ja jäykkänä hänen edessään, suuntasi häneen katseen, joka oli yhtä luja kuin isänkin.

»Minä uhmaan sinua», sanoi hän. »Tästä lähin et sinä enää ole minun isäni. Hankin itselleni toisen isän. Menen naimisiin vain sen naisen kanssa, jota rakastan. Tuo tyttö, jota emme ole koskaan nähneet —»

»Houkkio», sanoi earli, »tahtoisitko hyljätä kartanomme ja tuhatvuotisen nimemme? Mikäli minulle on kerrottu, on tyttö kaunis; täti toivoo naimakauppaa; he ovat ranskattapa; pah, Ranskassa osataan järjestää sellaisia asioita.»

»Mutta nuo syyt —»

»En esitä mitään syitä», sanoi earli. »Kuuletko, Ronald, annan sinulle ajatusaikaa yhden kuukauden. Siksi ajaksi jäät tänne. Jos vielä sen kuluttua kieltäydyt noudattamasta tahtoani, saat matkapassit etkä killinkiäkään taskuusi.»

Lordi Ronald ei vastannut mitään; hän ryntäsi ulos, heittäytyi hevosen selkään ja ratsasti kuin mielipuoli kaikkiin mahdollisiin suuntiin.

Kun kirjastohuoneen ovi sulkeutui Ronaldin jälkeen, earli vaipui eräälle tuolille. Hänen ilmeensä muuttui kokonaan. Se ei ollut enää ylpeän aatelismiehen, vaan levottoman rikollisen ilme. »Hänen täytyy naida se tyttö», mutisi hän. »Pian saa hän tietää kaikki. Tutschemoffin on onnistunut paeta Siperiasta. Hän tuntee asian ja tulee puhumaan. Kaikki kaivokset lankeavat tytölle, samoin tämä tilus, ja minä — mutta kylliksi.» Hän meni tarjoilupöydän luo, tyhjensi lasin viiniä ja absinttia ja oli jälleen englantilainen ylimys.

Samalla hetkellä voitiin nähdä Nosham Tawsiin johtavalla lehtokujalla korkeat dogeart-ajoneuvot, joita lordi Noshin livreaan puettu tallirenki ohjasi. Tallirengin vieressä istui nuori tyttö, melkein lapsi vielä.

Hän oli — tarvitseeko meidän sanoa sitä? — kotiopettajatar Gertrud, jonka samana päivänä piti astua palvelukseen Nosham Tawsissa.

Samalla hetkellä kuin dogcart oli ehtinyt lehtokujan toiseen päähän, ilmestyi toiseen päähän eräs ratsastaja, nuori mies, jonka pitkähköt, aristokraattiset kasvot ilmaisivat hänen syntyperänsä ja joka ohjasi ratsua, jonka kasvot olivat vielä pitemmät kuin hänen omansa.

Kuka oli tämä pitkäkasvuinen nuorukainen, joka askel askeleelta lähestyi Gertrudia, ah, kuka, kuka? Minä ihmettelisin, jos joku lukijoistani osaisi arvata, ettei se ollut kukaan muu eikä kukaan sen vähäisempi kuin lordi Ronald.

Kohtalo oli määrännyt, että näiden molempien täytyi kohdata toisensa. He tulivat toisiaan yhä lähemmäksi. Ja lyhyen silmänräpäyksen kuluttua he kohtasivat toisensa. Ja sillä hetkellä, kun he sivuuttivat toisensa, Gertrud kohotti silmänsä, ja molemmat nuoret vaihtoivat katseita, joista täydellä syyllä saattoi sanoa että ne olivat katseita.

Oliko se rakkauden aamusarastusta? Odottakaamme, niin saamme nähdä.
Emme saa etukäteen pilata kertomusta.

* * * * *

Puhukaamme Gertrudista. Gertrud de Mongmorenci Mc Figgin ei tuntenut äitiänsä eikä isäänsä. Molemmat olivat kuolleet useita vuosia ennen hänen syntymäänsä. Äidistään hän tiesi vain sen, että tämä oli ranskatar ja tavattoman kaunis sekä että hänen esi-isiensä ja myöskin heidän liiketuttaviensa oli täytynyt menettää henkensä suuressa vallankumouksessa.

Ja kuitenkin Gertrud kunnioitti vanhempiensa muistoa. Rinnallaan hän kantoi medaljonkia, jossa oli pienoisvalokuva hänen äidistään; selkäpuolella, vaatteiden alla riippui daguerrotyyppikuva hänen isästään. Kainalonsa alla hän säilytti tätinsä kuvaa sekä serkkujensa kuvia kengissään, ja vihdoin — mutta kylliksi, aivan kylliksi.

Isästään Gertrud tiesi vielä vähemmän. Että hän oli ylhäissäätyinen englantilainen, joka oli oleskellut monessa maassa — oli kaikki mitä hän tiesi. Hän oli jättänyt Gertrudille perinnöksi vain venäjän kieliopin, romanialaisen tulkkikirjan, kulmamittauskojeen sekä erään teoksen kaivosopin alalta.

Varhaisimmasta lapsuudestaan saakka oli Gertrud ollut tätinsä kasvattina. Täti oli huolellisesti opettanut hänelle kristilliset uskonkappaleet. Varmemmaksi vakuudeksi hän oli vielä antanut tytön suorittaa kurssin muhametinopissa.

Kun Gertrud oli seitsemäntoista vuoden vanha, hänen tätinsä kuoli vesikauhuun.

Olosuhteet olivat salaperäiset. Eräänä päivänä oli hänen luonaan käynyt venäläisittäin puettu parrakas muukalainen. Hänen lähdettyään Gertrud oli tavannut tätinsä sisäheiton vallassa, mikä kehittyi loppuheitoksi, josta hän ei enää tointunut.

Jotta ei olisi syntynyt skandaalia, kutsuttiin sitä vesikauhuksi. Gertrud oli sitten yksin maailmassa. Mihin hän nyt ryhtyisi? Siinä kysymys, jota hän nyt katsoi kasvoista kasvoihin.

Hänen näin hauteessaan kohtaloaan osui hänen silmiinsä seuraava ilmoitus:

»Kotiopettajattaren paikka haettavana. Taidettava ranskaa, italiaa, venäjää, rumaniaa, soittoa ja kaivosoppia. Palkkaa 1 punta, 4 shillinkiä ja 4 1/2 pennyä vuodessa. Tavataan klo 11,30—11,35 n:ossa 41 A Belgraviaterassin varrella. Kreivitär av Nosh.»

Gertrudilla oli luonnostaan tavattoman nopea käsityskyky eikä hänen tarvinnut miettiä puolta tuntia enempää tätä ilmoitusta, kun hän jo oivalsi, miten ihmeellinen yhteensattuma oli haluttujen ja hänen omien tietojensa välillä.

Hän ilmoittautui asianmukaisesti Belgraviaterassin varrella. Kreivitär otti hänet vastaan niin miellyttävästi että se kohta ihastutti tyttöä.

»Tehän hallitsette ranskaa?» kysyi hän.

»Oh, oui», sanoi Gertrud vaatimattomasti.

»Ja italiaa?» jatkoi kreivitär.

»Oh, si», sanoi Gertrud.

»Ja saksaa?» sanoi kreivitär ihastuneena.

»Ach, ja», sanoi Gertrud.

»Ja venäjää?»

»Yaw.»

»Ja rumaniaa?»

»Jep.»

Hämmästyneenä tytön perusteellisista kielitaidoista kreivitär katseli häntä tarkoin. Missä hän oli ennen nähnyt nämä piirteet? Hän kohotti ajatuksiinsa vaipuneena käden otsalleen ja sylkäisi lattialle, mutta ei, hän ei voinut päästä siitä selville.

»Riittää», sanoi hän; »minä hyväksyn teidät heti paikalla; te matkustatte huomenna Nosham Tawsiin ja alatte lukea lasten kanssa. Lisään, että teidän tietenkin tulee avustaa earlia hänen venäjänkielisessä kirjeenvaihdossaan. Hänellä on Tschminskissä hirveän suuria kaivospuuhia.»

Tschminsk! Miksi tämä sana soi niin ihmeelliseltä Gertrudin korvissa? Miksi? Niin, siksi että sama nimi oli kirjoitettuna isän käsialalla hänen kaivosoppia käsittelevään kirjaansa. Mikä salaisuus tässä mahtoikaan piillä?

Päivää myöhemmin Gertrud ajoi lehtokujaa pitkin kartanoon.

Hän astui alas dogcartista, kulki pienen, livreapukuisen, seitsemään riviin järjestäytyneen palvelija-armeijan ohi, antoi kullekin palvelijalle kultapunnan ja astui sisälle Nosham Tawsiin.

»Tervetuloa», sanoi kreivitär auttaessaan Gertrudia kantamaan tämän matkalaukkua portaita ylös.

Tyttö tuli pian jälleen alakertaan ja hänet vietiin kirjastoon, missä hänet esitettiin earlille. Heti kun earli sai nähdä uuden kotiopettajattaren kasvot, hän säpsähti selvästi. Missä hän oli ennen nähnyt nuo piirteet? Missä se oli? Joissakin juoksukilpailuissa? — teatterissa? — raitiovaunussa? — ei. Joku hienompi muistosäije liikkui hänen sielussaan. Hän astui tarjoilupöydän ääreen ja tyhjensi puolitoista juomalasia konjakkia sekä oli jälleen täydellinen englantilainen ylimys.

Sillävälin kun Gertrud on ylhäällä lastenkamarissa tutustumassa niihin kahteen pieneen, hentoon ja kultakiharaiseen lapseen, joista tulee hänen oppilaitaan, käytämme tilaisuutta sanoaksemme yhtä ja toista earlista ja hänen pojastaan.

Lordi Nosh oli oikea englantilaisen ylimyksen ja valtiomiehen perikuva. Ne vuodet, jotka hän oli viettänyt diplomaattisessa toimessa Konstantinopolissa, Pietarissa ja Suolamerikaupungissa, olivat antaneet hänen olennolleen harvinaisen hienostuneen ja ylhäisen leiman, samalla kuin pitkä oleskelu S:t Helenalla, Pitcairn-saarella Polynesiassa sekä edelleen Hamiltonissa ja Ontariossa olivat tehneet hänet luoksepääsemättömäksi ulkoisille vaikutuksille. Kreivikunnan miliisin sijais-rahostonhoitajana hän oli nähnyt sotilaselämää sen vakavammalta puolelta, samallakuin hänen perinnöllinen toimensa vaatekammion hoitajana kuninkaallisia sunnuntaihousuja varten oli saattanut hänet läheiseen kosketukseen itse kuningassuvun kanssa.

Se intohimo, jolla hän antautui urheiluelämään kotinsa ulkopuolella, oli tehnyt hänet alaistensa rakastamaksi. Hän kunnostautui kettujahdissa, koirajahdissa, sikajahdissa, kartunheitossa ja muissa ajanvietteissä, joihin hänen yhteiskuntaluokkansa jäsenet olivat mieltyneitä.

Lordi Ronald tuli isäänsä viimeksimainitussa suhteessa. Jo varhaisesta nuoruudestaan oli poika antanut mitä kauneimpia lupauksia. Etonissa hän oli kunnostautunut kartun ja sulkapallon käsittelijänä ja Cambridgessä hän oli ollut numero yksi koruompelun alalla. Jo kuiskailtiin hänen nimeään Englannin ping-pong-mestaruuden yhteydessä — saavutus, joka epäilemättä toisi mukanaan paikan alahuoneessa.

Ja nyt oli Gertrud siis toistaiseksi kotiutunut Nosham Tawsiin.

Päivät ja viikot kuluivat.

Kauniin isättömän ja äidittömän tytön teeskentelemätön sulous voitti kaikkien sydämet. Hänen kahdesta pikku oppilaastaan tuli hänen orjiaan. »Minä pidän niin tinutta», oli pienen Rasehellfridan tapana sanoa ja samalla painaa kultakiharainen päänsä Gertrudin polville. Palvelijatkin jumaloivat häntä. Ylipuutarhuri toi aina kimpun ihania ruusuja hänen huoneeseensa, ennenkuin hän oli noussut ylös, toinen puutarhuri muutamia varhaisia kukkakaalinpäitä ja kolmas puutarhuri nipun myöhäisiä parsoja j.n.e. aina kymmenenteen ja yhdenteentoista puutarhuriin, jotka toivat pienen rehujuurikkaan tai sylyksen heiniä. Hänen huoneensa oli siihen aikaan päivästä aivan täynnä puutarhureita; vanhalla hovimestarilla, jota liikutti turvattoman tytön yksinäinen asema, oli sen sijaan tapana iltaisin hiljaa koputtaa hänen ovelleen ja tuoda hänelle whiskygrogi tai muuta sellaista. Vieläpä viattomat eläimetkin näyttivät omalla mykällä tavallaan ihailevan häntä. Mykät varikset istahtivat hänen olkapäilleen, ja talon ainoa mykkä koira kulki hänen perässään.

Ja Ronald! Niin, juuri Ronald. He olivat tavanneet. He olivat puhuneet.

»Niin synkkä aamu», oli Gertrud sanonut. »Quel triste matin! Was für ein allverdammter Tag!»

»Niin, hirveä», oli Ronald vastannut.

»Hirveä!!» Sana kaikui Gertrudin korvissa koko päivän.

Tästä lähin he olivat alituiseen yhdessä. He pelasivat tennistä ja ping-pongia päivisin, ja illalla he istuivat talon jäykkien perinnäistapojen mukaan pelaamassa kahdenkymmenenviiden sentin pokeria, ja vielä myöhemmin he istuivat yhdessä verannalla ja katselivat, miten kuu kulki taivaanrannalla.

Pian huomasi Gertrud, että lordi Ronaldin tunteet häntä kohtaan olivat syvempiä kuin ping-pongiin tavallisesti liittyvät. Joskus, varsinkin päivällisen jälkeen, saattoi nuorukainen hänen läheisyydessään vaipua syviin vähennyslaskuihin.

Kerran kunakin iltana, kun Gertrud oli vetäytynyt huoneeseensa ja ennenkuin hän riisuutui ja ryhtyi muihin valmistaviin toimenpiteisiin makuulle käymistä varten, hän avasi ikkunan ja katseli lordi Ronaldin kasvoja. Tämä istui orjantappurapensaassa hänen ikkunansa alla ja hänen kasvonsa olivat tuskallisen kalpeat.

Päivät kuluivat. Tawsissa noudatettiin samaa elämänjärjestystä kuin suurissa englantilaisissa herraskartanoissa yleensä. Kello 7 antoi gonggong herätyssignaalin, klo 8 kutsuttiin torvea puhaltamalla ensimmäiselle aamiaiselle, klo 8,30 ilmoitti vihellyspilli aamuhartauden aikaa, klo 1 hinattiin lippu puolitankoon lunchin merkiksi, klo 4 kutsui kanuunanlaukaus iltapäiväteelle, klo 9 kehoitettiin kellonsoitolla aloittamaan pukeutuminen päivällistä varten, klo 9,15 soitettiin toisen kerran sen merkiksi että pukeutumista piti jatkaa, ja klo 9,30 viskattiin raketti ilmaan osoitukseksi siitä että päivällinen oli valmis. Päivällinen päättyi klo 12, ja klo 1 kutsui soittokello palvelusväkeä iltarukoukseen.

Siten kului kuukausi, jonka earli oli myöntänyt lordi Ronaldille ajatusajaksi. Oli jo heinäkuun 15 päivä, päivän tai parin sisällä olisi heinäkuun 17 päivä ja melkein välittömästi senjälkeen heinäkuun 18 päivä.

Earli saattoi joskus, kun hän hallissa kulki Ronaldin ohi, sanoa ankarimmalla äänellään: »Muistappas, poika, ajatella alistumista, taikka teen sinut perinnöttömäksi.»

Ja mitä earli ajatteli Gertrudista? Siinä oli ainoa pisara koiruohoa tytön onnenpikariin. Jostakin syystä, jota tyttö ei voinut aavistaa, earli osoitti ilmeisen vastenmielisyyden merkkejä.

Kun Gertrud kerran kulki ohi kirjastohuoneen oven, earli heitti häntä saapaspihdeillä. Erään toisen kerran, kun he istuivat lunchilla kahden kesken, hän löi tyttöä rajusti makkaralla keskelle kasvoja.

Gertrudin tehtäviin kuului kääntää earlille tämän venäjänkielinen kirjeenvaihto. Turhaan hän yritti päästä salaisuuden perille. Eräänä päivänä saapui earlille venäjänkielinen sähkösanoma. Gertrud käänsi sen hänelle ääneen.

»Tutschemoff käynyt naisen luona. Tämä on kuollut.»

Kun earli kuuli tämän, hän muuttui raivosta kalpeaksi; juuri samana päivänä hän löi Gertrudia makkaralla kasvoihin.

Eräänä toisena päivänä, kun earli oli lepakonpyynnissä, löysi Gertrud, joka herttaisen, naisellisen uteliaisuusvietin ohjaamana kävi läpi hänen kirjeenvaihtonsa, äkkiä salaisuuden avaimen.

Lordi Nosh ei ollutkaan Tawsin oikea omistaja. Eräs hänen kaukainen sukulaisensa vanhempaa sukuhaaraa, oikea omistaja, oli kuollut venäläisessä vankilassa, jonne earlin sinetit, tämän ollessa lähettiläänä Tschminskissä, olivat hänet passittaneet. Tämän sukulaisen tytär oli Nosham Tawsin laillinen omistaja.

Gertrud oli nyt täysin selvillä koko perhehistoriasta, lukuunottamatta sitä ainoata poikkeusta, ettei asiakirja hänen edessään antanut tietoa laillisen omistajattaren nimestä.

Naisen sydän on ihmeellinen esine. Tunsiko Gertrud nyt inhoa earlia kohtaan? Ei. Hänen oma surullinen kohtalonsa oli opettanut häntä tuntemaan myötätuntoa.

Mutta salaisuus ei ollut kuitenkaan selvillä! Miksi earli ilmeisesti säpsähti joka kerran, kun hän katsoi hänen kasvojaan? Joskus hän säpsähti aina neljä senttimetriä, joten sen selvästi huomasi paljain silmin. Sellaisissa tapauksissa hän saattoi kiireesti siemaista lasillisen rommia ja vettä ja olla taas moitteeton englantilainen gentlemanni.

Ratkaisu tulikin pian. Gertrud ei unohtanut sitä milloinkaan.

Se tapahtui sinä iltana, kun Nosham Tawsissa pidettiin suuria tanssiaisia, joihin koko naapuristo oli kutsuttu. Miten Gertrudin sydän olikaan pamppaillut pelokkaista aavistuksista ja millä tuskalla hän olikaan käynyt läpi puutteellisen vaatekammionsa. Hän ei mistään hinnasta tahtonut näyttää arvottomalta lordi Ronaldin silmissä. Hänen varansa olivat tosin vähäiset, mutta hänen kykynsä pukeutumisen alalla, jonka kyvyn hän oli perinyt ranskalaissyntyiseltä äidiltään, tuli hänelle nyt hyväksi avuksi. Hän kiinnitti yhden ainoan ruusun hiuksiinsa ja valmisti itse muutamista vanhoista sanomalehdistä ja päivänvarjokankaasta puvun, joka olisi herättänyt huomiota hovitanssiaisissakin. Miehustalleen hän sitoi yhden ainoan säkkinuorasta valmistetun punoksen. Ja korvalehdestä riippui hienossa rihmassa palanen vanhaa pitsiä, joka oli kuulunut hänen äidilleen.

Gertrud oli kaikkien ihailevien katseiden esineenä. Kun hän musiikin tahdissa liehui esiin, ei kukaan voinut hurmaantumatta katsella hänen olentonsa neitseellistä suloutta.

Tanssiaiset olivat saavuttaneet huippukohtansa. Oli melkein eloisaa!

Ronald ja Gertrud seisoivat pensaikossa. He katsoivat toisiaan silmiin.

»Gertrud», sanoi lordi, »minä rakastan sinua!»

Tämä yksi ainoa sana saattoi jokaisen säikeen tytön puvussa vapisemaan.

»Ronald»! kuiskasi hän kietoen kätensä nuorukaisen kaulaan.

Samalla hetkellä tuli earli näkyviin. Hän seisoi kuutamossa aivan heidän vieressään. Hänen ankarat kasvonsa olivat vääristyneet vihasta.

»Vai niin!» sanoi hän Ronaldin puoleen kääntyen, »minusta näyttää että sinä olet jo tehnyt valintasi!»

»Niin olenkin», sanoi Ronald ylväästi.

»Pidät siis parempana mennä naimisiin tämän rutiköyhän tytön kuin sen perijättären kanssa, jonka minä olen valinnut sinulle?»

Gertrud katsoi kuin huumaantuneena isästä poikaan.

»Pidän», sanoi Ronald.

»Tapahtukoon sitten niin», sanoi earli ja tyhjensi suuren lasillisen viiniä, jota hän oli tuonut mukanaan, ja saavutti jälleen tyyneytensä. »Teen sinut perinnöttömäksi. Lähde tästä talosta äläkä koskaan tule takaisin.»

»Tule, Gertrud», sanoi Ronald hellästi, »paetkaamme yhdessä.»

Gertrud seisoi heidän edessään. Ruusu oli pudonnut hänen hiuksistaan. Pitsi oli pudonnut hänen korvastaan, ja purjelankapunos oli irtautunut ja pudonnut hänen vyötäröiltään. Hänen sanomalehtensä olivat niin rypistyneet ettei niitä enää voinut lukea. Mutta niin ratkennut ja mahdoton lukea kuin olikin, hän säilytti kuitenkin kaiken aikaa mielenmalttinsa.

»Ei koskaan», sanoi hän lujalla äänellä. »Ronald, sinun ei tarvitse minun tähteni tehdä tätä uhrausta.» Sitten hän sanoi earlille jääkylmällä äänellä: »Sir, tässä rinnassa asuva ylpeys on yhtä suuri kuin teidän omanne! Metschnikoff Mc Figginin tytär ei kerjää kenenkään suosiota!»

Ja sitten hän onki kainalonsa alta isänsä dagyerrotyyppikuvan ja painoi sen huulilleen.

Earli säpsähti kuin olisi saanut pyssynpanoksen peruukkiinsa. »Tämä nimi!» parahti hän, »nämä kasvot! tämä valokuva! seis!»

Ei tarvitse sanoa enempää; lukijani ovat jo kauan sitten aavistaneet asian oikean laidan. Gertrud oli perijätär.

Rakastavaiset vaipuivat toistensa syliin. Earlin ankarat kasvot muuttuivat lempeiksi. »Jumala siunatkoon teitä», sanoi hän. Kreivitär ja vieraat riensivät puutarhaan. Aamusarastus valaisi iloista onnentoivotuskohtausta.

Gertrudin ja Ronaldin kihlaus julkaistiin. Heidän onnensa oli täydellinen. Tarvitseeko meidän sanoa mitään enempää? Niin, ainoastaan tämä. Earli sai muutamia päiviä myöhemmin metsästysretkellä surmansa. Kreivittäreen iski salama. Molemmat lapset vierivät kaivoon. Tällä tavoin oli Gertrudin ja Ronaldin onni täydellinen.

SARKATAKKI SANKARI ELI HEZEKIAH HAYLOFTIN ELÄMÄNTAISTELU HÄNEN NUORUUDESSAAN.

»Voiko täältä saada jotakin työtä?»

Muurarimestari katsahti rakennustelineeltään alas henkilöön, joka nämä sanat lausui. Nuorukaisen kasvojen ilmeessä oli jotakin, mikä teki häneen vissin vaikutuksen. Hän heitti nuorukaista tiilikivellä.

Nuorukainen oli Hezekiah Hayloft. Hän oli kokonaan puettu kotikutoiseen sarkaan. Kummassakin kädessä hänellä oli matkalaukku. Hän oli tullut etsimään työtä New Yorkista, tuosta julmasta kaupungista.

Hezekiah lähti tallustelemaan tiehensä. Hetkisen kuluttua hän kääntyi poliisikonstaapelin puoleen.

»Sir», sanoi hän, »voitteko neuvoa minulle tien —» Konstaapeli antoi hänelle kunnon korvatillikan.

»Minä totta tosiaan», sanoi hän, »opetan teitä tekemään tyhmiä kysymyksiä —»

Jälleen tallusteli Hezekiah tiehensä. Muutamia minuutteja myöhemmin hän kohtasi erään herran, jonka musta silinterihattu, mustat liivit ja valkoinen kaulaliina ilmaisivat papiksi.

»Kiltti herra», sanoi Hezekiah, »voiko herra sanoa minulle —»

Pappi hyökkäsi hänen kimppuunsa ulvoen kuin oikea hyeena ja puri irti palan hänen toisesta korvastaan. Niin, lukija, sen hän teki. Ajatelkaas Pappia, joka keskellä kirkasta päivää puree erästä nuorukaista korvasta! Ja kuitenkin tapahtuu New Yorkissa sellaista jok'ainoa minuutti.

Sellainen on tuo suuri julma kaupunki. Kuvitelkaa olevanne itse siellä työtä hakemassa! Te ja minä, jotka kulutamme aikamme koettamalla välttää työtä, voimme tuskin ajatellakaan, mitä siihen täytyy sisältyä. Ajatelkaa miltä tuntuisi olla New Yorkissa yksin, ilman ainoatakaan ystävää tai sukulaista, ilman ainoatakaan ihmistä, joka tietäisi tai kysyisi, mitä me teemme. Sen täytyisi olla suurenmoista.

Muutamia minuutteja seisoi Hezekiah siellä epätietoisena. Hän silmäili ympärilleen. Hän katsoi ylös kaupungintorniin. Siellä hän ei nähnyt mitään työtä. Hän katseli Madison Squaren pilvenpiirtäjiä, mutta yhdessäkään niistä hän ei keksinyt mitään työtä. Hän asettui seisomaan päälaelleen ja katseli yhä ympärilleen. Mutta kuitenkaan hän ei keksinyt mitään työtä.

Koko sen ja seuraavankin päivän Hezekiah katseli ympärilleen työtä etsien.

Eräs liike Wall Streetin varrella oli ilmoittanut tarvitsevansa pikakirjoittajaa.

»Osaatteko pikakirjoittaa?» kysyttiin.

»En», sanoi kotikutoisiin vaatteihin puettu poika, »mutta voinhan koettaa.»

Hänet heitettiin alas hissiaukosta.

Hezekiah ei kuitenkaan kadottanut rohkeuttaan. Samana päivänä hän haki neljäätoista erilaista tointa.

Waldorf-Astoria-hotelli tarvitsi kokkia. Hezekiah tiedusteli asiaa.

»Osaatteko laittaa ruokaa?» sanottiin.

»Ei», sanoi Hezekiah, »mutta, kiltti herra, antakaa minun vain koettaa, antakaa minulle muna ja antakaa minun koettaa —» Suuret kyyneleet valuivat pitkin nuorukaisen poskia.

He vierittivät hänet porraskäytävään.

Lähinnä hän haki tilapäistä telegrafistin paikkaa. Hänen täydellinen tietämättömyytensä sähkölennätinalalla katsottiin riittäväksi syyksi epäävään vastaukseen.

Iltapuoleen Hezekiah tunsi hiukaisevaa nälkää. Hän meni taas suuresta sisäänkäytävästä Waldorf-Astoria-hotelliin. Sisällä seisoi univormupukuinen pitkä mies.

»Kuulkaas nyt, patruuna», sanoi sankarillinen nuorukainen. »Voiko herra uskoa minulle velaksi kunnon aterian?»

He usuttivat koiran hänen kimppuunsa.

Niin kova ja kylmä, oi lukija, on tuo suuri kaupunki.

Neljätoista viikkoa Hezekiah Hayloft etsi työtä. Pari kertaa hän sai tilapäisen toimen, mutta menetti sen heti taas.

Muutamia päiviä hänellä oli kirjanpitäjän paikka eräässä suuressa trustiyhtiössä, mutta hän sai eron koska ei osannut valehdella. Noin viikon päivät hän palveli erään pankin kassanhoitajana. Nuorukainen sai matkapassin, koska hän kieltäytyi väärentämästä maksuosoitusta. Kolme päivää hän oli raitiovaunun konduktöörinä Broadwaylla. Hän sai eron, sillä hän ei halunnut varastaa vaihtorahaa.

Niin surullinen, oi lukija, on tila New Yorkin liikemaailmassa.

Sillävälin kuluivat päivät, mutta Hayloft ei saanut vieläkään mitään työtä. Ruo'an asemasta hän söi ruohoa Central Parkissa ja joi Eläinsuojelusyhdistyksen vesiruuhesta.

Vähitellen alkoi nuorukaisen ulkomuoto muuttua; hänen kasvonsa kävivät koviksi ja karkeiksi suurkaupunki oli painamassa häneen leimaansa. Hezekiah seisoi eräänä iltana katukäytävällä.

Oli jo myöhäistä, kello oli paljon yli kymmenen. Vain joku jalankulkija liikkui kadulla.

»Kautta taivaan», sanoi Hezekiah ja heristi nyrkkejään suurkaupungin valoja kohti, »olen turhaan pyrkinyt eteenpäin kunniallisella tavalla, mutta nyt yritän muuta keinoa. Alan kerjätä. Kukaan Hayloft ei ole vielä kerjännyt», lisäsi hän katkerasti nauraen, »mutta yhdenhän täytyy olla ensimmäinen.»

Eräs hyvinpuettu herra kulki ohi.

Hezekiah kävi kiinni hänen kurkkuunsa.

»Mitä te tahdotte?» huudahti kauhistunut herra. »Älkää pyytäkö minulta mitään työtä. Minä vakuutan ettei minulla ole mitään työtä teille.»

»En halua mitään työtä», sanoi Hezekiah katkerasti. »Minä olen kerjäläinen.»

»Vai niin, se muuttaa asian», sanoi herra helpoituksesta huoahtaen.
»Tästä saatte kymmenen dollaria; menkää ottamaan itsellenne lasillinen.»

Rahaa! rahaa! ja täynnä heräävää vallan tuntoa, joka vaikutti hänen aivoihinsa päihdyttävästi, Hezekiah mutisi käheästi:

»Lasillinen! Niin, minä menen ryyppäämään.» Erään anniskelun valot osuivat hänen silmiinsä. »Munafosfaatti», tilasi hän ja löi rahat pöytään. Hän joi fosfaatin toisensa perästä, kunnes hänen aivoissaan meni sekaisin. Ylen humalaisena hän horjui sinne tänne anniskelussa, veti purukumia ja tulitikkuja automaattilaatikoista sekä hoiperteli vihdoin kadulle, polvet heikkoina kolmestatoista fosfaatista ja yhdestä sarsaparillasoodasta.

»Rikos», kähisi hän, »rikos, rikos, juuri sitä nyt haluan.»

Hän pani merkille miten vastaantulijat nyt kunnioittavasti väistyivät hänen tieltään. Kadunkulmassa seisoi poliisikonstaapeli.

Hezekiah otti maasta katukiven ja heitti sillä konstaapelia keskelle korvaa.

Poliisikonstaapeli hymyili hänelle hauskasti ja heristi sitten hiljaa ja nuhtelevaisesti etusormeaan. Se oli sama konstaapeli, joka neljätoista viikkoa aikaisemmin oli lyönyt häntä, kun hän kysyi tietä.

Hezekiah kulki edelleen, yhä hautoen rikollisia suunnitelmia. Vähän matkan päässä saman kadun varrella oli eräs suuri myymälä, jonka näyteikkuna oli täynnä uudenvuodenlahjoiksi soveltuvia esineitä.

»Haluan ostaa revolverin», sanoi hän.

»Jaha, sir», sanoi herra siellä myymälässä. »Haluatteko erikoispuvun yhteydessä käytettävää vaiko yksinkertaisempaa mallia, joka soveltuu arkioloihin? Tässä on oivallinen perherevolveri.»

Hezekiah valitsi revolverin ja meni menojaan.

»No nyt», sanoi hän, »murtaudun jonnekin ja hankin itselleni rahoja.»

Hän kääntyi Viidennelle Avenyelle, valitsi erään muhkeimmista yksityistaloista ja soitti kelloa.

Livreapukuinen palvelija ilmestyi kirkkaasti valaistuun halliin.

»Missä on teidän isäntänne?» kysyi Hezekiah näyttäen revolveriaan.

»Hän istuu ylhäällä rahojaan laskemassa», sanoi mies, »mutta hän ei tahdo itseään häirittävän.»

»Näytä missä hän on», sanoi Hezekiah; »minä haluan ampua hänet ja ottaa hänen rahansa.»

»Hyvä, sir», sanoi mies myöntyväisenä. »Hän on kerrosta ylempänä,»

Hezekiah kääntyi ja ampui palvelijaa kaksi kertaa livrean läpi sekä meni sitten portaita ylös.

Eräässä toisen kerroksen huoneessa istui eräs herra kirjoituspöydän ääressä. Hänen edessään oli pino kultarahoja.

Hän oli vanha mies, ulkomuodoltaan yksinkertaisen ja hyväntahtoisen näköinen.

»Mitä te teette?» sanoi Hezekiah.

»Minä lasken rahojani», sanoi herra.

»Mikä te olette miehiänne?» sanoi Hezekiah tuimasti.

»Olen filantrooppi», sanoi herra. »Minä lahjoittelen rahojani yleishyödyllisiin tarkoituksiin. Jaan mitalleja jalomielisistä teoista, annan palkintoja merikapteeneille, jotka ovat hypänneet mereen, palosotilaille, jotka oman henkensä uhalla ovat heittäneet ihmisiä ulos ylimpien kerrosten ikkunoista. Lähetän amerikalaisia lähetyssaarnaajia Kiinaan, kiinalaisia lähetyssaarnaajia Intiaan ja intialaisia lähetyssaarnaajia Chicagoon. Varaan rahoja sitä varten, ettei yliopiston professoreiden tarvitse kuolla nälkään, kun he sen ansaitsevat.»

»Lakatkaa!» sanoi Hezekiah, »te ansaitsette kuoleman. Nouskaa ylös.
Avatkaa suunne ja ummistakaa silmänne.»

Vanha herra nousi.

Kuului kova laukaus. Filantrooppi kaatui. Hän oli saanut kuulan liivien kohdalle eikä housunkannattimista ollut paljoakaan jälellä.

Silmät rikoksen hulluutta loistaen Hezekiah ahtoi taskunsa täyteen kultarahoja.

Silloin kuului alhaalta kadulta huutoa ja melua.

»Poliisi!» mutisi Hezekiah. »Minun täytyy sytyttää talo tuleen ja pyrkiä ulos hämmingin ja sekasorron turvissa.»

Hän raapaisi tulta tulitikulla ja vei sen pöydänjalan lähettyville.

Se oli tulenkestävä pöytä eikä tahtonut syttyä. Hän piti tikkua ovea vasten. Ovi oli tulenkestävä. Hän teki uuden yrityksen kirjahyllyyn nähden ja kuletti tulitikkua kirjoja pitkin. Ne olivat kaikki tulenkestäviä. Kaikki oli tulenkestävää.

Raivosta suunniltaan hän tempasi irti kumikauluksensa ja sytytti sen tuleen. Hän heilutti sitä päänsä yllä. Suuret tulikielekkeet löivät ulos ikkunoista.

»Tuli on irti!» huudettiin alhaalla kadulla.

Hezekiah törmäsi ovelle ja heitti roihuavan irtokauluksen hissiaukkoon. Samassa silmänräpäyksessä oli rautahissi teräslankaköysineen tulimerenä; senjälkeen tarttui tuli ovien messinkiosiin, ja seuraavana hetkenä oli hissin sementtipermanto sähisevänä roihuna. Suuret savupilvet nousivat rakennuksesta.

»Tuli on irti!» ulvoi väkijoukko.

Lukija, oletko joskus nähnyt tulipalon suurkaupungissa? Se on ihmeellinen näky. Silloin näyttäytyy selvästi, että — miten suuri ja turmeltunut onkin — kaupunki kuitenkin edustaa inhimillistä järjestystä sen täydellisimmässä muodossa.

Tuskin oli tulipalo syttynyt, kun jo tehtiin tarmokkaita yrityksiä sen etenemisen ehkäisemiseksi. Pitkiä ihmisrivejä myöten kulkivat vesisangot kädestä käteen.

Vesi syöksyi läheisten talojen päätyjä ylemmäksi, kaatoi puhelinpylväitä ja ryöppysi koskena innostuneen väkijoukon niskaan. Koko lähiseutu liotettiin läpimäräksi. Palokunta työskenteli järjestelmällisesti. Nostorana, joka kiireesti pystytettiin kadulle, ylti ainoastaan kuudentoista tai seitsemäntoista jalan korkeuteen. Eräs rohkea mies kiipesi sen huipulle ja hinasi hihnan avulla ylös vesisangon toisensa jälkeen. Harjaantuneen palosotilaan kylmäverisyydellä balansseeraten hän viskoi vettä joka taholle väkijoukkoon.

Tuli raivosi tunnin ajan. Hezekiah, joka seisoi ikkunan ääressä liekkien keskellä, panosti nopeasti revolverinsa ja tyhjensi sen sitten väkijoukkoa kohti.

Satakunta revolveria alhaalta kadulta vastasi hänen tuleensa.

Sitä kesti tunnin. Kuulasade oli vähällä osua joihinkin henkilöihin, ja se olisi saattanut osoittautua turmiolliseksikin, jos se olisi osunut ihmisiin.

Kun liekit sillävälin sammuivat, poliisiosasto ryntäsi perikatoon tuomittuun rakennukseen.

Hezekiah heitti pois revolverinsa ja otti poliisit vastaan käsivarret ristissä.

»Hayloft», sanoi osaston johtaja, »minä vangitsen teidät murhasta, murhapoltosta ja kapinasta. Te piditte pontevasti puolianne, ukkoseni, ja minä voin ainoastaan valittaa, että ikävä velvollisuuteni on vangita teidät.»

Kun Hayloft ilmestyi alas kadulle, väkijoukko tervehti häntä voimakkain eläköönhuudoin. Todellinen rohkeus miellyttää aina kansaa.

Hayloft sijoitettiin automobiiliin, ja se lähti kiitämään poliisiasemalle.

Matkalla poliisiosaston johtaja tarjosi hänelle pullon ja sikaarin.

He haastelivat illan tapahtumista.

Hayloft näki nyt selvästi, että uusi elämä oli auennut hänelle. Hän ei ollut enää halveksittu heittiö. Hän oli astunut Amerikan rikollisten luokkaan.

Poliisiasemalla komisarius osoitti hänelle hänen huoneensa.

»Toivon tämän huoneen teitä miellyttävän», sanoi hän hieman levottomana. »Tämä on paras, minkä tänä iltana voin teille luovuttaa. Huomenna hankin teille toisen, jossa on oma kylpyhuone, mutta koska te tulette tänne näin odottamatta, olette kai niin ystävällinen ja tyydytte tähän siihen asti.»

Hän sanoi hyvää yötä ja sulki oven. Mutta hän tuli melkein heti kohta takaisin.

»Aamiaisesta puhuakseni», sanoi hän —» haluatteko sen mieluummin ylös huoneeseenne vai tahtoisitteko ehkä ottaa osaa meidän table-d'hote'iimme? [Table d'hôte = hotellipäivällinen.] Kunta on halukas tutustumaan teihin.»

Ennenkuin Hezekiah oli seuraavana aamuna ennättänyt nousta, komisarius toi hänelle uuden vaatekerran — silinterihatun, redingote'in, [Redingote = takki.] musta- ja valkoraitaiset housut sekä kiiltonahkakengät.

»Teillä ei ehkä ole mitään näiden vastaanottamista vastaan, mr Hayloft. Meidän Kuntamme tahtoisi mielellään antaa teille tilaisuuden esiintyä eduksenne oikeuden edessä.»

Pukeuduttuaan huolellisesti ja ajeltuaan partansa Hezekiah lähti alakertaan. Hänet esiteltiin Kunnan johtaville virkailijoille ja hän vietti hauskan tunnin heidän seurassaan sikaaria poltellen ja keskustellen edellisen illan tapahtumista.

Aamiaisen kestäessä saapui useita henkilöitä Hayloftin luokse tutustumis- ja onnittelukäynnille.

»Sanon vain teille, sir», sanoi suuren amerikalaisen päivälehden kustantaja, »että teidän eilinen urotekonne tunnetaan ja on keskustelun aiheena kautta Yhdysvaltojen. Palvelijan ampuminen todisti loistavaa hermostoa ja tulee vaikuttamaan paljon eduksenne kirjoittamattoman lain edessä.»

»Mr Hayloft», sanoi eräs toinen vieras, »olen pahoillani että en ole aikaisemmin tutustunut teihin. Ystävämme täällä sanovat, että te olette jo oleskellut muutamia kuukausia New Yorkissa. Valitan että emme ole ennemmin tietäneet teistä mitään. Meillä on johtava asema täkäläisten asianajotoimistojen kesken, ja me pyydämme kunniaa esiintyä puolustajananne. Saammehan? Kiitos, sir. Ja koska oikeudenistunto alkaa vasta parin tunnin päästä, tahdotte ehkä olla hyvä ja yhdessä minun kanssani ajaa kotiini automobiilillani. Vaimoni näkisi teidät mielellään pikku lunchilla.»

Vähän myöhemmin alkoi oikeudenistunto. Kuului eläköönhuutoja, kun
Hezekiah astui sisään.

»Mr Hayloft», sanoi tuomari. »Tulen lykkäämään tämän istunnon muutamia päiviä tuonnemmaksi. Mikäli minä ymmärrän, on hermojännityksen, jonka tapahtuma on teissä aiheuttanut, täytynyt olla sangen vakavaa laatua. Teidän ystävänne vakuuttavat minulle, että te tuskin voisitte tuntea riittävästi harrastusta asiaan, ennekuin olette saanut perusteellisesti levätä.»

Kun Hayloft poistui istuntosalista, yleisö kohotti eläköönhuudon, johon tuomari yhtyi.

Lähinnä seuraavat päivät kuluivat tarkoin vierailuihin ja kokouksiin sekä puolustuskirjelmän laatimiseen. Tällöin Hezekiah osoitti luontaista älykkyyttä, joka herätti asianajajain ihailua.

Sanomalehdet pyysivät haastatteluja. Yhtiöiden perustajia kävi hänen luonaan. Hänestä tuli useiden suurten yhtiöiden hallinnonjäsen.

Oikeudenkäynti alkoi viikon kuluttua ja kesti kaksi kuukautta. Syyte käsitti viisi kohtaa — murhapoltto, koska hän oli sytyttänyt tuleen teräksisen hissikorin; sopimaton esiintyminen, koska hän oli ampunut lakeijan; rahojen anastaminen, katsottava näpistelyksi; filantroopin murha, katsottava lapsenmurhaksi; lopuksi yritys ampua poliisia, katsottava raskauttavien asianhaarojen vallitessa sakoilla sovittamattomaksi rikokseksi.

Oikeudenkäynti kehittyi erittäin monimutkaiseksi — asiantuntijat kautta koko Yhdysvaltojen saivat esittää lausuntonsa. Filantroopin aivoista tehtiin analyysi, mutta niistä ei löydetty mitään.

Sillä aikaa Hezekiah'n liikeasiat kävivät yhä laajemmiksi.

Lopulta kävi välttämättömäksi jättää Hezekiah'n omasta ehdotuksesta asia sikseen.

»Hyvät herrat», sanoi hän viimeisessä lausunnossa, minkä hän antoi oikeuden edessä, »minun täytyy pyytää anteeksi että minulla ei enää ole tilaisuutta olla läsnä näissä istunnoissa. Jos jolloinkin voin liikeasioiltani saada tunnin tai pari vapaata aikaa, silloin kyllä tulen mielelläni. Olkaa kuitenkin vakuutettuja siitä että tulen mitä suurimmalla harrastuksella, joskin etäämmältä, seuraamaan asian edistymistä.»

Hän poistui istuntosalista kolminkertaisen eläköönhuudon kajahtaessa sekä yleisön laulaessa vanhaa kaunista laulua »Ennenmuinoin, ennenmuinoin».

Senjälkeen asia laahusti hitaasti toivotonta tietään oikeusasteesta toiseen.

Puolustusasianajajain taholta torjuttiin syyte murhapoltosta nolle prosequillä sekä syyte varkaudesta ne plus ultralla. Palvelijan ampumisen selitettiin johtuneen oikeutetusta mielenhäiriöstä.

Syyte murhasta filantroopin kuoleman johdosta raukesi ilman muuta.
Hayloftille myönnettiin vahingonkorvausta hänen menettämänsä revolverin
ja ammuksien perusteella. Viides ja tärkein syyte alistettiin
Yhdysvaltain Korkeimman oikeuden ratkaistavaksi.

Se on edelleenkin sen ratkaistavana.

Ja Hezekiah toimii Murtovarkaiden ammattiyhdistyksen esimiehenä ja kuuluu New Yorkin nousevaan rahamiespolveen ja hänellä on mitä parhaimmat toiveet tulla valituksi valtion senaattiin.

SUUREN SIELUN SURUT JA KÄRSIMYKSET ELI MARIE LÖRRPPÄKOFFIN MUISTIINPANOT

(Kirjoituskoneella suoritettu käännös venäjänkielisestä alkutekstistä)

Katsotteko te joskus kasvojanne kuvastimesta?

Minulla on tapana katsoa.

Joskus voin seisoa tuntikausia kuvastimen ääressä ja tuijottaa kummastellen kasvojani. Toisinaan käännän ne ylös ja taas alas ja katselen niitä kiinteästi koko ajan. Minä koetan ajatella mitä ne ilmaisevat. Ne näyttävät suurine ruskeine silmineen katselevan minua ikäänkuin ne tuntisivat minut ja tahtoisivat puhua kanssani.

Minkätähden koskaan synnyin?

En tiedä sitä.

Minä kysyn kasvoiltani tuhannen kertaa päivässä, mutta en saa mitään vastausta.

Joskus, kun väki kulkee huoneeni läpi — kamarineitsyt Nitnitzka tai palvelija Jakub — ja näkee minun puhelevan oman kuvani kanssa, luullaan minua hassahtavaksi.

Mutta minä en ole hassahtava.

Joskus heittäydyn sohvalle ja kätken kasvoni pieluksiin. En edes silloin voi selittää, miksi ollenkaan synnyin.

Olen seitsemäntoista.

Olenkohan milloinkaan kuusikymmentäseitsemän? Ah!

Tai seitsemänkymmentäseitsemän? Oi!

Ja kun pääsen niin pitkälle, saatan ehkä päästä kahdeksaankymmeneenseitsemäänkin?

Sitä en osaa sanoa.

Usein havahdan yöllä unesta ja jään ajattelemaan, olenko koskaan kahdeksankymmentäseitsemän.

* *

Seuraavana päivänä.

Päiväkävelylläni kuljin erään kukan ohi. Se kasvoi niityllä lähellä joen äyrästä.

Se huojui ja uneksi pitkän vartensa päässä.

Minä tiesin sen nimen. Se oli tschupvskja. Minä pidän kauniista nimistä.

Minä kumarruin puhelemaan sen kanssa. Kysyin siltä, oppiiko minun sydämeni koskaan tuntemaan rakkautta. Se sanoi että se luuli niin.

Kotimatkalla kuljin sipulin ohi.

Se oli tiellä.

Joku oli polkenut sen varrelle ja musertanut sen. Miten se olikaan mahtanut kärsiä. Minä painoin sen rintaani vasten. Se lepäsi koko yön päänaluksellani.

* *

Eräänä toisena päivänä.

Sydämeni ikävöi rakkautta. Mistä johtuu että en voi rakastaa ketään?

Olen koettanut, mutta en voi. Isäni — Ivan Ivanovitsh — on niin suuri ja hyvä, ja kuitenkaan en voi rakastaa häntä; äitini — Katuscha Katuschovitsh — on yhtä suuri ja karkea, ja kuitenkaan en voi rakastaa häntä. Ja veljeäni — Dimitri Dimitrievitsiä — en myöskään voi rakastaa.

Ja Alexis Alexovitsh!

En voi rakastaa häntä. Ja kuitenkin minun täytyy mennä naimisiin hänen kanssaan. He ovat määränneet hääpäivänkin. Tasan kuukauden päästä. Kuukausi. Kolmekymmentä päivää. Miksi minä en voi rakastaa Alexia? Hän on pitkä ja vankkarakenteinen. Hän on sotilas. Hän palvelee tsaari Nikolai Romanoffin kaartissa, ja kuitenkaan en voi rakastaa häntä.

* *

Kaksi päivää myöhemmin.

Miksi he ovat sulkeneet ja vanginneet minut tänne — Ivan Ivanovitsh, isäni, ja äitini (en tällä hetkellä muista hänen nimeään) ja ne kaikki muut.

En voi hengittää.

He eivät tahdo päästää minua.

Joka kerran kun yritän tehdä itsemurhan, he estävät minut siitä.

Eilen illalla yritin taas.

Panin lautasellisen rikkihappoa yöksi sänkyni viereen.

Se oli siinä vielä aamulla.

Se ei ollut ottanut minua hengiltä.

He ovat kieltäneet minua hukuttautumasta.

Miksi?

Minä en tiedä miksi. Turhaan kysyn ilmalta ja puilta, miksi en saa hukuttautua. Ne eivät näe mitään syytä, mikä minua siitä estäisi.

Ja kuitenkin janoan vapautta; tahtoisin olla vapaa, vapaa kuin nuoret linnut, kuin kaikkein nuorimmat niistä.

Näen lehtien leijailevan ilmassa ja tahtoisin olla lehti.

Ja kuitenkin ne täällä tahtovat, että minun pitää syödä!

Eilen söin yhden banaanin! Hyi!

* *

Seuraavana päivänä.

Tänään tapasin kävelymatkallani pienen kaalinkerän.

Se oli pensasaidan kulmassa. Ilkeät pojat olivat kivittäneet sen siihen.

Se oli kuollut, kun nostin sen maasta.

Aivan vieressäni oli kananmuna.

Sekin oli kuollut. Voi miten minä itkin —

* *

Tänä aamuna.

Kuinka minun sydämeni pamppailee. Tänään meni MIES ohitseni. Hän meni ohitseni — sanan täydessä merkityksessä meni ohitseni.

Ikkunastani näin miten hän meni ohi puutarhaveräjän ja alas niitylle jokivartta pitkin, missä minun tschupvskjakukkani kasvaa!

Miten hyvän näköinen hän oli! Ei pitkä kuten Alexis Alexovitsh, oh ei! mutta niin lyhä ja leveä ja pyöreä, ja hänellä oli suussaan pitkävartinen piippu, eivätkä hänen kasvonsa olleet karkeat ja punaiset kuten Alexin, vaan lempeät ja kauniit, ja niillä leikki hymy kuin kuutamo ikkunankitillä.

Rakastanko häntä? Minä en osaa sanoa. En vielä. Rakkaus on arka taimi.
Sitä ei voi pakoittaa kasvamaan.

Kun hän kulki ohi, minä kurkottauduin ulos ikkunasta ja heitin häntä ruusunnupulla.

Mutta hän ei huomannut sitä.

Sitten minä heitin saippuanpalasen ja hammasharjan hänen jälkeensä.
Mutta en osannut kohti, ja hän meni menojaan.

* *

Eräänä toisena päivänä.

Rakkaus on tunkeutunut elämääni. Se täyttää sen. Olen nähnyt HÄNET jälleen. Olen puhunut hänen kanssaan. Hän istui joen rannalla kenttätuolissaan. Kuinka kauniilta hän näyttikään siinä istuessaan — kuinka väkevältä hän näytti ja kuinka heikolta se pikku tuoli, jolla hän istui.

Hänen edessään oli maalausjalusta ja hän maalasi par'aikaa. Minä puhuttelin häntä.

Nyt tiedän hänen nimensäkin.

Hänen nimensä! Kuinka sydämeni pamppaileekaan, kun kirjoitan sen — ei, en voi kirjoittaa sitä, minä kuiskaan sen — se on Otto Dinkelspiel.

Eikö se ole kaunis nimi? Oi!

Hän maalasi kankaalle — ihanilla väreillä, punaisella, keltaisella ja valkoisella, ihanin, opaalinhohtoisin siveltimenvedoin joka suuntaan.

Ihmetellen katselin sitä.

Vaistomaisesti puhuttelin häntä. »Mitä te maalaatte?» kysyin. »Onko se taivaan enkeli?»

»Ei», sanoi hän, »se on lehmä.»

Silloin katsoin taas kankaalle ja voin nähdä, että se oli lehmä.

Minä katsoin häntä suoraan silmiin.

»Se jää meidän salaisuudeksemme», sanoin. »Kukaan muu ei tule sitä tietämään.»

Ja minä tiesin silloin, että rakastin häntä.

* *

Viikkoa myöhemmin.

Joka aamu menen katsomaan Ottoa joen rannalle.

Hän istuu maalaamassa, ja minä istun kädet polvien ympärillä ja puhun hänen kanssaan. Minä kerron hänelle kaiken mitä ajattelen, kaiken mitä luen, kaiken mitä tunnen, kaiken mitä en tunne.

Hän kuuntelee, silmissään tuo kauastähtäävä katse, jota olen oppinut rakastamaan ja joka merkitsee, että hän on vaipunut syviin ajatuksiin; joskus näyttää siltä kuin hän ei ensinkään kuulisi.

Meidän sielujemme harmonia on ihmeellinen. Me kiihoitamme toistemme ajatustoimintaa.

Otto on mestarini ja minä hänen opetuslapsensa!

Eilen kysyin häneltä, Hegelin, Schlegelin vaiko Whegelin elämänkäsitys oli oikeutetuin.

Hän sanoi ettei hän tietänyt. Minun Ottoni!

* *

Tänään.

Otto hipaisi minua! Hän hipaisi minua!

Kun vain muistelenkin sitä, kulkee autuuden väristys lävitseni.

Minä seisoin hänen vieressään joen partaalla, ja kun me puhuimme keskenämme, minun päivänvarjoni kädensija sattui hipaisemaan hänen liiviensä alinta nappia.

Se poltti minua kuin tuli.

Huomenna vien Oton kotiini ja esittelen hänet isälleni.

Mutta tänä iltana en voi ajatella muuta kuin että Otto on hipaissut minua.

* *

Seuraavana päivänä.

Otto on tutustunut isääni. Hän koetti vipata häneltä kymmenen ruplaa.
Isäni on suunniltaan. Minä en tiedä mitä »vippaaminen» merkitsee.

Vein Oton mukanani kotiin. Hän jutteli isäni, Ivan Ivanovitshin kanssa. He istuivat yhdessä iltapäivällä. Ja nyt on isäni vimmoissaan. Hän sanoo, että Otto yritti vipata häneltä.

Miksi hänen pitää olla vimmoissaan?

Mutta Ottoa on kielletty astumasta taloon, ja minä voin tavata häntä vain ulkona niityllä.

* *

Kaksi päivää myöhemmin.

Tänään Otto pyysi minulta souvenir'iä. [Souvenir = muisto] Tarjosin hänelle yhtä hattuneuloistani. Mutta hän sanoi ei. Hän on sensijaan ottanut timanttinapin vyöstäni.

Minä ymmärrän hänen ajatuksensa.

Hän ajattelee, että minä olen hänen silmissään kuin timantti halpa-arvoisempien esineiden rinnalla.

* *

Tänä aamuna.

Eilen Otto pyysi minulta uutta souvenir'iä. Otin laukustani kultaruplan ja sanoin, että hänen pitäisi taittaa se kahtia ja kumpikin saisi pitää oman puolikkaansa.

Mutta Otto sanoi ei. Minä aavistin hänen ajatuksensa. Jos murtaisimme rahan kahtia, se loukkaisi meidän rakkauttamme.

Hän tahtoo säilyttää sen meidän molempien laskuun, ja sen pitää jäädä eheäksi ja kokonaiseksi kuin meidän rakkautemme.

Eikö se ole ihastuttava ajatus?

Otto on niin huolellinen. Hän ajattelee kaikkea.

Tänään hän kysyi, oliko minulla vielä kultaruplaa.

* *

Seuraavana päivänä.

Tänään minulla oli mukanani kultarupla Otolle.

Hänen silmänsä loistivat rakkaudesta, kun hän näki sen.

Hän puolestaan on antanut minulle kuparisen kopeekan. Meidän rakkautemme tulee olla puhdas kuin kulta ja luja kuin kupari.

Eikö ajatus ole ihanan kaunis?

* *

Myöhemmin.

Minä niin pelkään, että Alexis Alexovitsh tulee taas.

Minä pelkään, että Otto tappaa hänet, jos hän tulee. Otto on niin rauhallinen etten uskalla ajatellakaan, mitä tapahtuu, jos hänen vihansa purkautuu esiin.

* *

Seuraavana päivänä.

Olen kertonut Otolle Alexista. Olen kertonut hänelle, että Alexis on sotilas ja palvelee tsaarin kaartissa ja että minä olen kihloissa hänen kanssaan. Ensin ei Otto tahtonut kuunnellakaan minua. Hän selvästi pelkäsi että viha voittaisi hänet. Hän alkoi työntää kokoon kenttätuoliaan.

Silloin sanoin hänelle, ettei Alexis tulisi vielä muutamaan aikaan, ja hän rauhoittui heti.

Olen kerjännyt ja rukoillut häneltä lupausta, että hän minun takiani jättäisi Alexin tappamatta. Hän on luvannut sen.

* *

Eräänä toisena päivänä.

Ivan Ivanovitsh, isäni, on saanut kirjeen Alexilta. Hän tulee neljäntoista päivän perästä. Hänen tulonsa jälkeisenä päivänä ovat häämme.

Minulla on siis neljätoista päivää aikaa rakastaa Ottoa.

Minun rakkauteni on täydellinen. Se saa minut toivomaan kuolevani. Eilen yritin taas tehdä itsemurhan. Miksi minun pitäisi elää, kun kerran olen tullut tuntemaan täydellisen rakkauden? Minä panin kotelollisen ammuksia yöksi sänkyni viereen. Minä heräsin vahingoittumattomana. Ne eivät tappaneetkaan minua. Mutta minä tiedän, mitä se merkitsee. Se merkitsee, että Oton ja minun pitää kuolla yhdessä.

* *

Myöhemmin.

Sanoin tänään Otolle, että meidän täytyy ottaa itsemme hengiltä, että meidän rakkautemme on niin täydellinen, ettei meillä ole oikeutta elää.

Aluksi hän näytti niin kummalliselta.

Hän ehdotti, että minä ottaisin ensiksi itseni hengiltä ja hän sitten nääntyisi nälkään hautani ääressä.

Mutta minä en voinut ottaa vastaan sitä uhria.

Tarjouduin sensijaan auttamaan häntä hirttäytymään joen toiselle puolelle.

Hän tulee ajattelemaan asiaa. Ellei hän hirttäydy, hän ampuu itsensä. Olen lainannut hänelle isäni revolverin. Miten kiitolliselta hän näyttikään sen saadessaan.

* *

Seuraavana päivänä.

Miksikähän Otto näyttää välttelevän minua? Onkohan hänellä jokin salainen suru, jota minä en voi jakaa? Tänään hän muutti kenttätuolinsa toiseen päähän niittyä. Hän istui korkeassa ruohikossa seljapensaan takana. Ensin häntä en huomannutkaan. Luulin hänen hirttäytyneen. Mutta hän sanoi ei. Hän oli unohtanut hankkia nuoraa. Hän sanoi, että hän oli yrittänyt ampua itseään. Mutta hän oli ampunut ohi.

* *

Viisi päivää myöhemmin.

Me emme kuolekaan, Otto ja minä. Me elämme ja rakastamme aina toisiamme! Me matkustamme yhdessä kauas avaraan maailmaan. Kuinka onnellinen olenkaan!

Otto ja minä pakenemme yhdessä.

Kun Alexis tulee, me olemme poissa, me olemme kaukana poissa.

Minä olen sanonut Otolle, että minä pakenen hänen kanssaan, ja hän on myöntynyt.

Minä sanoin hänelle, että me lähdemme yhdessä ulos maailmaan; me lähdemme pois tyhjin käsin ja uhmaamme maailmaa. Minä sanoin, että hänestä tulee minun vaeltava ritarini, minun paladiinini.

Otto sanoi, että se hänestä tulee.

Hän on suostunut. Mutta hän sanoo, ettei meidän pidä lähteä ulos maailmaan tyhjin käsin. En tiedä miksi hän niin arvelee, mutta hän pysyy lujana päätöksessään, ja minä myönnyn herrani ja mestarini tahtoon. Hän pitää huolen kaikista valmistuksista.

Joka aamu vien mukanani niitylle pienen mytyn tavaroitani ja jätän sen vaeltavan ritarini huostaan, ja hän ottaa sen mukanaan majataloon, jossa asuu.

Viime viikolla vein jalokivilippaani ja eilen otin hänen pyynnöstään rahani pankista ja annoin ne paladiinilleni. Ne ovat hänellä varmassa tallessa.

Tänään hän sanoi, että minä tulen kyllä tarvitsemaan muutamia pikku esineitä muistona isältä ja äidiltä, kun kerran olemme poissa. Sentähden otan isäni kultakellon, kun hän nukkuu. Sankarini! Miten hän aina ajattelee minun onneani!

* *

Seuraavana päivänä.

Kaikki on valmiina. Huomenna kohtaan Oton niityllä ja vien mukanani kellon ja muut esineet.

Huomenna me pakenemme yhdessä. Minä pujahdan ulos puutarhan pikku veräjästä, ja Otto on siellä odottamassa.

Tänään olen kulkenut hyvästelemässä kaikkialla talossa ja puutarhassa.
Olen sanonut hyvästi tschupvskjakukalleni ja linnuille ja mehiläisille.

Huomenna on kaikki ohi.

* *

Seuraavana iltana.

Kuinka voisinkaan kirjoittaa kaikesta siitä mitä on tapahtunut! Minun sieluni on pohjia myöten rikkiraadeltu.

Mitä eniten pelkäsin, on tapahtunut! Kuinka jaksan enää elää?

Alexis on taas tullut. Hän ja Otto ovat taistelleet keskenään.

Oi Jumalani! se oli kauheaa.

Kun me seisoimme siinä, käännyin ja näin Alexis Alexovitshin tulevan pitkin askelin ruohikolla meitä kohti.

Miten pitkältä ja sotilaalliselta hän näyttikään! Aivojeni läpi kulki heti se ajatus, että jos Otto tappaisi hänet, hän jäisi siihen makaamaan kuolleena ja hengettömänä.

»Mene, Otto», huusin minä, »mene, sillä jos sinä jäät tänne, niin sinä tapat hänet.»

Otto katsoi samaan suuntaan kuin minäkin ja huomasi, että Alexis tuli meitä kohti; hänen ilmeessään kuvastui selittämätön aikomus.

Ja niin hän juoksi — minun tähteni! Miten jalolta hän näyttikään, kun hän juoksi tiehensä. Urhoollinen sydän! hän ei uskaltanut jäädä, sillä hän olisi voinut vihan vimmassa menettää mielenmalttinsa.

Mutta Alexis saavutti hänet.

Ja niin alkoi heidän taistelunsa joen äyräällä. Ah! oli kauheaa nähdä heidän kamppailevan keskenään. Eikö olekin hirveää, kun miehet tappelevat keskenään?

Minä saatoin ainoastaan seisoa käsiäni väännellen ja katsoa kauhuissani.

Ensin Alexis sieppasi häntä vyöhihnasta ja heilutti häntä ilmassa ympäri, ylt'ympäri. Saatoin välistä nähdä Oton kasvot, kun hän pyöri ilmassa; niille oli kirjoitettu sama mykkä rohkeus kuin silloinkin, kun hän lähti juoksemaan tiehensä. Alexis pyöritti Ottoa ilmassa, kunnes vyöhihna katkesi ja hän lensi pitkäkseen ruohikkoon.

Se oli taistelun ensimmäinen näytös.

Sitten Alexis asettui ruohikossa makaavan Oton viereen ja potki tätä takalistoon, ja he tappelivat tovin tällä tavoin. Tämä oli taistelun toinen vaihe. Sitten seurasi kolmas ja viimeinen vaihe. Alexis otti maalausjalustan ja löi taululla Ottoa päähän. Se jäi hänen kaulansa ympärille kuin suuri kaulus. Sitten Alexis nosti Oton tauluineen maasta ja heitti hänet jokeen.

Hän kellui! Minun paladiinini!

Hän kellui!

Minä saatoin nähdä hänen ylöspäin kohotetut kasvonsa, kun hän kellui niityn halki jokea pitkin! Niillä oli syvän resignation ilme.

Sitten Alexis Alexovitsh tuli minun luokseni ja otti minut käsivarrelleen ja kantoi minut niityn halki — hän on niin pitkä ja väkevä — ja kuiskasi minulle, että hän rakasti minua ja suojeli minua huomispäivästä lähtien koko maailmaa vastaan. Ja sillä tavoin hän kantoi minut käsivarrellaan ruohon ja kukkien keskitse aina talon luo, ja siellä ottivat isä, Ivan Ivanovitsh, ja äiti, Katuscha Katuschovitsh, meidät vastaan. Ja huomenna menen naimisiin Alexin kanssa. Hän on noutanut rahani ja jalokiveni majatalosta, ja hän antoi minulle takaisin timanttisoljen, jonka Otto oli ottanut liiveistäni.

Kuinka minä voin kestää kaiken? Alexis ottaa minut mukaansa Pietariin, ja hän on ostanut kauniin talon Newski-Prospektin varrelta, ja minä tulen asumaan siinä hänen kanssaan, ja meistä tulee rikkaita, ja minut esitellään Nikolai Romanoffin hovissa. Ah! Eikö se ole kauheaa?

Ja minä voin ainoastaan kuvitella, miten Otto kelluu jokea alas taulu kaulansa ympärillä. Joesta hän kelluu Dnjeperiin ja Dnjeperistä Bugiin ja Bugista Volgaan ja Volgasta Kaspianmereen. Mutta Kaspianmerellä ei ole yhtään laskujokea, ja niin tulee Otto ikuisina aikoina kellumaan ympäri, kellumaan ylt'ympäri Kaspianmertä.

Eikö se ole kauheaa?

YLÄMAAN HANNAH ELI LOCH AUERLOCHERTYN LAIRDI

Geeliläisen kansanlaulun säveleet kaikuivat niin raikkaina ja meloodisina aamuilmassa.

Laulajatar oli Ylämaan-Hannah. Hän poimi hummereita purosta, joka virtasi laakson läpi.

Hänen ympärillään levittäytyi tyypillinen ylämaanmaisema. Villit vuoret törröttivät kahden puolen jokea seitsemänkymmenenviiden jalan korkuisina. Niitä peitti taaja ylämaanmetsä, joka ulottui sata metriä joka suuntaan. Puro laski kauniiseen skotlantilaiseen järveen, joka päilyi etäämmällä kukkuloiden keskellä. Niiden takana aukeni aava meri. Laakson läpi pitkin puron vartta, jossa Hannah seisoi, kiemurteli tie, joka pian taas kiipesi kallioille kulkeakseen pitkin meren rantaa.

Ylämaihin saapuvat matkailijat eivät voisi tavata mistään kauniimpaa paikkaa kuin Auerlocherty-laakso.

Eikä liioin koko Skotlannissa ole paikkaa, johon liittyisi uljaampia muistoja.

Juuri tässä laaksossa oli tuo elämäniloinen Charlie-prinssi piileskellyt Cullodenin tappion jälkeen.

Melkein samassa paikassa on vieläkin se suuri vyörykivimöhkäle, jonka takana Bruce piileskeli Bannockburnin taistelun jälkeen.

Tämän laakson läpi oli Montrose tehnyt vaarallisen matkansa Killiencrankiehen; ja vieläkin näytetään matkailijoille kalliota, jonka takana William Wallace oli vaihtanut housuja paetessaan Rob Royn vihaa.

Sellaisia kauheita muistoja laaksoon liittyi.

Tosiaankin olivat useimmat Skotlannin historian tärkeimmistä tapahtumista sattuneet tässä laaksossa, samallakuin tuo pieni järvi oli ollut muutamien Grampianvuoren historian huomattavimpien meritaistelujen näyttämönä.

Mutta tuossa huhtikuunaamuisessa rauhallisessa maisemassa ei näkynyt ketään, joka olisi muistellut laakson veristä historiaa. Laakson liepeillä kasvoi nyt tiheässä keltaruusuja, saksanheisiä, tomaatteja ja muita kasveja, ja ympäröivät metsät olivat täynnä rastaiden, hamppuvarpusten, harakoiden, naakkojen ja muiden Ylämaan laululintujen ääniä.

Oli ihanan kaunis skotlantilainen anivarhainen aamuhetki. Sade valui tyynenä ja hiljaisena, tuoden mukanaan kosteutta ja melkein märkyyden tuntua maan pehmeään sammaleeseen. Harmaat usvat häilyivät sinne tänne, tuoden mukanaan virkistävää, raakaa ilmaa, joka melkein toi mieleen kosteuden tuntua.

Muisto sellaisesta aamusta saattaa houkutella kyyneleitä skotlantilaisen silmään pitkien maanpaossa vietettyjen vuosien perästäkin. Skotlantilaista sydäntä, oi lukija, liikuttaa aivan pohjia myöten sadepisaran näkeminen tai märän rievun aikaansaaman lisahtavan äänen kuuleminen.

Ja Hannah, kaunis ylämaantyttö, lauloi. Hänen kirkas nuori äänensä kuului selvästi sateen keskeltä. Yksinpä linnutkin tuntuivat vaikenevan sitä kuullakseen, ja kun ne kuuntelivat geeliläisen kansanlaulun koruttomia sanoja, he vierähtivät oksaltaan ja putosivat mätkähtäen maahan.

Siinä seisoessaan oli ylämaantyttö kuin kaunis taulu.

Hän seisoi avojaloin purossa, jonka läikkyvä vesi huuhteli hänen kehräsluitaan. Hummerit leikkivät hänen jalkojensa juurella tai imeytyivät liikuttavan lujasti kiinni hänen varpaihinsa, ikäänkuin ne eivät olisi mielellään jättäneet vettä kerääntyäkseen hänen sinisen esiliinansa poimuihin.

Näky olisi syvästi miellyttänyt jotakin Burne-Jonesia tai jotakin Alma
Tademaa ja muuten ketä tahansa, joka pitää hummereista.

Tytön kultaiset kiharat liehuivat hänen päänsä ympärillä, koottuina palmikoksi, joka oli sidottu rautalangalla.

»Saanko ostaa yhden hummereistanne?»

Hannah katsahti ylös. Muutaman askelen päässä hänestä seisoi purossa nuori mies.

Kaunis ylämaantyttö katseli häntä lumottuna.

Mies näytti olevan korkeamman asteen olento.

Hänellä oli kädessään verkko ja kalakassi. Hän oli puettu englantilaisen gentlemannin lohenkalastuspukuun. Lohenkalastussaappaat ulottuivat reisiin saakka, ja kalastajapusero oli vyötäröiden kohdalta löysästi sidottu kalastajavyöllä. Ja päässään hänellä oli pieni kalastajalakki.

Hänen kassissaan ei ollut yhtään kalaa.

Hän lähestyi lähestymistään ylämaantyttöä.

Hänet nähdessään Hannah ymmärsi heti, että hänen täytyi olla Ian Mc
Whinus, uusi lairdi.

Jo ensi hetkestä Hannah rakasti häntä.

»Tervetuloa tänne, sair», sanoi hän ojentaen nuorelle miehelle kauneimman hummerinsa.

Mies pani sen kassiinsa.

Ja sitten hän otti puseronsa taskusta kuudenpennynrahan ja antoi sen tytölle.

»Teidän täytyy sallia minun maksaa siitä», sanoi hän.

Hannah otti lantin ja piti sitä hetkisen kädessään, mutta punastui ja sanoi ylämaalaisen aidolla ylpeydellä:

»En mie myö kaloi rahal.»

Tytön äänensävyssä oli jotakin mikä tunkeutui suoraan nuoren miehen sydämeen. Hän ojensi tytölle puoli kruunua. Hän lähti hiljaa vihellellen nousemaan puron äyrästä. Hannah seisoi ja katseli hänen jälkeensä aivan hurmautuneena. Hänet herätti haaveiluista vihainen ääni, joka huusi hänen nimeään.

»Hannah, Hannah», huusi ääni, »oikenetkos kotiin; oleks pähkähullu, tyttö; seisothan siin töllistämäs Mc Whinuksen perään!»

Silloin Hannah ymmärsi, mitä hän oli tehnyt.

Hän oli puhunut Mc Whinuksen kanssa — yksikään Mc Shamus ei ollut tehnyt sitä sataanviiteenkymmeneen vuoteen. Lähes kahden vuosisadan ajan oli Mc Shamus- ja Mc Whinus-sukujen välillä vallinnut sukuviha; Skotlannin kansan on pirstonut ja aina pirstoo sukuviha.

Ristiriita näiden sukujen välillä oli saanut alkunsa uskonnollisten katsomusten eroavaisuudesta eräässä suuressa juhlassa kuusi sukupolvea takaperin, tuona kautena jolloin ajan vapaa luonne ilmeni rajuissa orgioissa, joiden aikana uskonnolliset kiistat riehuivat aivan hillittöminä. Shamus Mc Shamus, paatunut kalvinisti, oli — ehkä määrättömästä juomisesta puoliksi järjiltään joutuneena! — väittänyt että ikuisen tuomion voi saavuttaa ainoastaan uskon kautta. Whimper Mc Whinus puolestaan oli ollut sitä mieltä että ikuinen tuomio voidaan myöskin ansaita hyvillä töillä. Juomisesta kiihtyneenä oli Mc Shamus lyönyt Mc Whinusta ohimoon kaurakakulla ja tappanut hänet. Mc Shamus oli haastettu oikeuteen. Vaikka hänen puolustajanaan toimi eräs Auerlochertyn etevimpiä asianajajia, hänet oli kuitenkin vapautettu. Samana iltana kuin hänet oli vapautettu, oli Whangus Mc Whinus, murhatun poika, piileskellyt Shamus Mc Shamusta odottamassa eräässä rotkossa laaksotien varrella, juuri siinä missä se kiipeää kallioille, ja ampunut hänet säkkipillillään. Siitä lähtien oli sukutaistelu riehunut hillittömän katkerana puolitoista vuosisataa.

Polvi polvelta oli molempien sukujen välinen kiukku vain kiihtynyt. Näillä suvuilla oli erilainen käsityksensä kaikista mahdollisista asioista. He kutoivat ruudulliset villakankaansa eri mallin mukaan, kääntyivät eri pappien puoleen, joivat eri tehtaiden whiskyä ja kannattivat eri uskonoppeja ikuisesta tuomiosta.

Päällepäätteeksi Mc Whinus-suku oli tullut rikkaaksi, joten tietysti Mc
Shamus-suvun oli oltava köyhä.

Vähintään kerran kunkin sukupolven aikana oli joku Mc Whinus tai joku Mc Shamus ammuttu kuoliaaksi ja aina laaksotien käänteessä, siinä missä se kiipeää kallioille. Vihdoin oli Mc Shamus-suku kaksi sukupolvea sitten tullut huomattavan rikkaaksi, sillä sen maa-alueelta löytyi hiilikaivos. Osoittaakseen ylenkatsettaan Mc Shamus-sukua kohtaan Mc Whinus-suku oli lähtenyt laaksosta ja muuttanut Amerikaan. Osoittaakseen ylenkatsettaan Mc Whinus-sukua kohtaan Mc Shamus-suku oli jäänyt laaksoon. Sukutaistelu eli yhä heidän muistossaan.

Ja nyt oli Mc Whinus-suvun jälkeläinen tullut takaisin ja ostanut Auerlochertyn lairdin maatilan laakson läheisyydestä, Ian Mc Whinus ei ollut selvillä sukutaistelusta. Hän oli kasvanut kokonaan toisessa ilmapiirissä, eivätkä skotlantilaiset traditiot merkinneet hänelle mitään. Hän oli täysin degeneroitunut. Hänen silmissään oli ylämaalaishame ainoastaan kappale värjättyä kangasta. Hän käytti sellaista ainoastaan naamiaispukunaan, ja sadeilmalla hän käytti sadetakkia. Hän ei ollut enää skotlantilainen. Ja lisäksi hän oli tuonut Amerikasta mukanaan kauniin vaimon, valkoverikin, jonka kasvot olivat kuin taikinaan muovaillut, sitä ihastuttavan pyöreää muotoa, joka tuo mieleen Chicagon silavapakkaamon. Ian Mc Whinus oli hänen orjansa. Hänen tähtensä Ian Mc Whinus oli ostanut hummerin. Hänen tähtensä Ian Mc Whinus oli luonut niin tutkivia katseita kauniiseen ylämaantyttöön, sillä hänen vaimonsa tahtoi viedä skotlantilaisen kamarineidon mukanaan Chicagoon.

Ja sillävälin Hannah, heräävän rakkauden päihtymys sydämessään, seurasi isäänsä, Oyster Mc Oyster Mc Shamusta, tupaan. Oyster Mc Oyster oli vielä vanhoilla päivilläänkin skotlantilaisen miehen perikuva. Ollen nyt yhdeksänkymmentäseitsemän vuotta vanha hän lähestyi jo sitä ikää, jolloin monet saman maan miehistä alkavat osoittaa vanhuudenheikkouden oireita. Mutta hän oli vielä suora kuin seiväs, samallakuin hänen kookas vartalonsa ja sen kauniit muodot pääsivät skotlantilaisessa kansallispuvussa oikeuksiinsa. Tämän puvun muodostivat pikimusta samettipusero, joka ulottui olkapäiltä puoliväliin selkää ja jonka jatkona oli paita (paitakangas oli Mc Shamus-suvun vanhaa sukumallia), joka ulottui vyötäisiltä reisien puoliväliin. Vähän alempana puku jatkui lyhyinä sukkina, jotka ulottuivat puoliväliin säärtä. Hänen puolikenkänsä ulottuivat puoliväliin jalkaa ja niitä piti kiinni ylämaalaissolki. Päässä päälaen ja korvien puolivälissä hänellä oli skotlantilainen lakki, josta strutsinsulka kohosi puoliväliin ilmaa.

Kainalossaan hänellä oli säkkipilli, josta hän kulkiessaan puhalsi syviä, valittavia säveleitä, jotka olisivat saattaneet kuuntelijan alakuloisen ja alistuvan epätoivon valtaan.

Tuvan ovella hän kääntyi katsomaan tytärtään silmiin.

»Mitä Ian Mc Whinus sanoi sulle purol, häh?» sanoi hän katkerasti.

»Ei hän suuria sanonut», sanoi Hannah. Ja koska totuus merkitsi hänelle enemmän kuin isän viha, hän lisäsi: »Hän antoi mulle kuus pennyä kalast.»

»Lantin!» ärjyi ylämaalainen. »Mc Whinus lantin Mc Shamuksel!»

Hannah antoi hänelle kuudenpennyn lantin. Oyster Mc Oyster paiskasi sen kiukuissaan maahan, otti sen sitten ylös ja heitti kaikin voimin tuvan ovea vasten. Sitten hän otti sen taas ylös ja työnsi sen vihan vimmassa paitansa taskuun.

He menivät tupaan.

Hannah ei ollut milloinkaan nähnyt isänsä kasvoilla niin taipumattoman kovaa ilmettä kuin tänä iltana.

Heidän kotinsa tuntui aivan muuttuneen.

Hannah sekä hänen äitinsä ja isänsä istuutuivat tänä iltana aivan äänettöminä yksinkertaiselle illalliselleen, johon kuului kaurajauhopuuro ja whiskyä. Aterian jälkeen äiti istahti rukkinsa ääreen. Hän ahersi työnsä kimpussa uskollisesti, sillä se oli rakkaudentyötä. Hänen esikoisensa, Jamie, makaili Edinburgin yliopistossa ja luki papintutkintoa varten. Hänet vihittäisiin pian papiksi, ja hänen äitinsä kutoi hänelle housuja suurta päivää varten. Ne alkoivat jo muodostua housuiksi. Oyster Mc Shamus istui lukemassa vanhaa testamenttia, ja Hannah katseli liedessä palavaan turvevalkeaan sekä ajatteli nuorta kaunista lairdia. Vain kerran ylämaalainen sanoi:

»Mc Whinus on tullut takaisin», ja hänen katseensa suuntautui vanhaan piilukko-väkipyssyyn, joka riippui seinällä. Sinä iltana Hannah näki unta sukutaistelusta, laaksosta ja purosta, rakkaudesta, hummerista ja Loch Auerlochertyn lairdista. Ja kun hän aamulla nousi ylös, hänen silmissään oli miettivä ilme, eikä hän tänään ensinkään laulanut.

Päivät kuluivat.

Kaunis ylämaantyttö näki joka päivä nuoren lairdin, vaikka hänen isänsä ei tietänyt siitä.

Hän näki lairdin aamupäivisin, kun tämä tuli kalastamaan purolle. Joskus hänellä oli yllään kalastuspukunsa, ja joskus hänellä oli avarat polvihousut ruudullisesta villakankaasta sekä paita, niinikään ruudukas. Hänen tähtensä pukeutui kaunis ylämaantytär vieläkin kauniimmaksi. Joka aamu hän kiinnitti skotlantilaisen ohdakkeen hiuksiinsa ja kimpun takiaisia sydämensä kohdalle.

Ja joskus lairdi puhutteli häntä. Miten suuressa arvossa Hannah pitikään hänen sanojaan. Eräänä päivänä, kun lairdi näki etäältä hänen isänsä, hän kysyi, kuka tuo vanha paidassa kulkeva livekala oli, ja tyttö oli ilosta vavisten sanonut, että se oli hänen isänsä, sillä kalastajan tyttärenä hän oli ylpeä siitä että hänen isäänsä pidettiin kalana.

Toisen kerran lairdi kysyi häneltä, oliko hän perehtynyt talousaskareihin. Miten Hannahin sydän olikaan pamppaillut sen kysymyksen takia! Hän päätti valmistaa lairdille housut veljelleen Jamielle valmistettavien housujen mallin mukaan.

Ja joka ilta auringonlaskun aikaan tapasi Hannah salavihkaa katsella tuvan ikkunasta nuorta lairdia, joka automobiilillaan ajoi tietä pitkin merelle päin. Lairdi hiljensi aina vauhtia jyrkässä tienpolvekkeessa ylhäällä kalliolla. Kuuden sukupolven aikana ei kukaan Mc Whinus ollut pimeän tultua kulkenut tuon paikan ohi hengissä. Mutta Ian Mc Whinus ei tietänyt mitään sukutaistelusta.

Joskus saattoi Oyster Mc Oyster nähdä hänen ajavan ohi ja tiellä seisoen singota geeliläisiä kirouksia hänen päänsä yli.

Kerran, kun isä ei ollut kotona, Hannah seisoi tien varrella, ja Ian pysähdytti automobiilinsa ja otti hänet rinnalleen ja antoi hänen ajaa kappaleen matkaa. Autuudesta sykkivin sydämin Hannah oli kuunnellut, kun lairdi selitti, miten ajoneuvot olivat rakennetut. Jos hänen isänsä olisi tietänyt että hän oli sillä tavoin istunut Mc Whinuksen vieressä, hän olisi varmasti tappanut hänet siihen.

Mutta Hannahin rakkaustragedia kiiruhti päätöstään kohti.

Jok'ainoa päivä hän kohtasi nuoren lairdin puron varrella.

Jok'ainoa päivä hän antoi lairdille parhaimman hummerinsa. Ja jok'ainoa päivä hänellä oli uusi ohdake hiuksissaan.

Ja jok'ainoa yö hän äidin nukkuessa kutoi uuden kierroksen lairdin housuihin.

Ja kun nuori lairdi tuli kotiin, hän sanoi vaaleanlihavalle rouvalleen, ettei se kalastajatyttö ollut puoleksikaan niin hullu kuin näytti.

Ja sitten tuli se kohtalokas iltapäivä.

Hän seisoi tytön vieressä puron partaalla.

»Hannah», sanoi hän tyttöön päin kumartuen, »minä haluan ottaa sinut mukaan Amerikkaan.»

Hannah vaipui pyörtyneenä hänen käsivarsilleen, Ian asetti hänet seisomaan erästä puuta vasten ja meni kotiin.

Tuntia myöhemmin, kun Hannah astui tupaan, hänen isänsä seisoi tulisijan edessä. Hän tuijotti hellittämättä tuleen ja hänellä oli piilukko-väkipyssy kädessään. Vanha kova ja katkera taistelukatse paloi hänen silmissään ja hän mutisi kirouksia huuliensa välistä. Hänen vaimonsa Ellen pidätti häntä käsivarresta koettaen turhaan rauhoittaa häntä.

»Piru hänet periköön», mutisi hän, »mie ammun hänet illal, kun hän ajaa ohi sil pahuksen pelil.»

Silloin Hannah ymmärsi että Oyster Mc Shamus oli nähnyt hänet yhdessä Ianin kanssa puron varrella. Hän kääntyi ovelta ja pakeni kotoaan. Hän juoksi suoraan Auerlochertyn kartanoon varoittamaan Iania. Hänen ainoana ajatuksenaan oli pelastaa lairdi isänsä vihalta. Pimeys kietoi ylämaantytön vaippaansa. Sadepilvet ja yltyvä rajuilma asiaankuuluville salamanleimahduksineen kohisivat yhtä mittaa hänen päänsä yllä. Mutta hän juoksi yhä. Häntä huumasi ukkosenjyrinä ja tulvivan puron uhkaava kohina. Ja sitten rajuilma alkoi painia pimeyden kanssa ylämaanrajuilman talttumattomalla vimmalla. Elementtien julma leikki halkaisi taivaan. Mutta Hannah juoksi kuitenkin eteenpäin. Salama iski häneen kerran toisensa perästä, mutta hän juoksi yhä eteenpäin. Hän teki kuperkeikkoja kiviin, kompastui tien kärrynraiteisiin, juoksi päistikkaa pensasaitoihin ja syöksyi kuin kanuunankuula kiviseiniä vastaan. Mutta milloinkaan hän ei pysähtynyt. Hän juoksi yhä nopeammin. Rajuilma oli kauhea. Hän oli joka taholta salaman ja ukkosen ympäröimä. Puut taittuivat, aidat alkoivat pyöriä, lintuihin iski salama. Koirat, lampaat ja myöskin suuret raavaseläimet lensivät korkealle ilmaan.

Hän oli päässyt perille kartanoon ja pysähtyi hetkiseksi portin edustalle. Myrsky oli asettunut, sade lakannut, ja lyhyen silmänräpäyksen kuluttua oli kaikki tyyntä ja hiljaista. Talon ikkunoista virtasi valoa. Hannah seisoi aivan hiljaa. Äkkiä pahat aavistukset täyttivät hänen sydämensä. Hänen tarkka kuulonsa oli eroittanut naisäänen. Hän hiipi ikkunan luokse ja katsoi sisään. Niinkuin maahan naulittuna ylämaantyttö seisoi ja katseli ikkunanruudun läpi.

Ian loikoi sohvalla. Hänen yksinkertainen yönuttunsa tehosti hänen kasvojensa kalpeaa kauneutta. Hänen vieressään istui vaaleanlihava nainen, joka syötti häntä suklaanapeilla. Hannah ymmärsi. Ian oli leikitellyt hänen rakkaudellaan. Ian oli ostanut hänen hummereitaan voittaaksensa hänen sydämensä — mutta ainoastaan heittääkseen sen jälleen pois.

Hannah poistui ikkunan luota. Hän tempasi ohdakkeen kaulaltaan ja heitti sen maahan. Ja hänen katseensa osui automobiiliin, joka oli vajassa.

»Kirotut ajopelit!» mutisi hän, ja aito ylämaalainen raivo salamoi hänen silmissään. Ja sitten hän riensi biilin luo ja veti pois tervavaatteen. »Sie saat kyl maalin luodilles, Oyster Mc Shamus», huudahti hän.

Silmänräpäystä myöhemmin kiiti hiili Hannahin ohjaamana mielettömällä vauhdilla tietä pitkin alas laaksoon. Vauhti oli suurin mahdollinen, ja puoleksi mielipuolinen tyttö tarrautui kouristuksenomaisesti ohjausrattaaseen, kun vaunu tärisi ja jyrisi mäkeä alas. Rajuilma oli taas alkanut riehua, ja ukkosenjyrinä säesti hiilin jyrinää sen mielettömällä vauhdilla syöksyessä merta kohti. Automobiilin suuri silmä valaisi tietä pitkältä edestäpäin. Sen kauhea valo osui puihin ja puroon niiden lentäessä vastaan, osui sokaisevana Oysteriin, kun hän seisoi supisuorana kalliolla väkipyssy kädessään, katsellen salamannopeasti etenevää valoilmiötä, vanhan ylämaalaisveren noustessa hänen suoniinsa.

Kaikki tapahtui silmänräpäyksessä — häikäisevä salama, väkipyssyn laukaus, taivaanlaukaus; ja automobiili ja perikatoon tuomittu tyttö syöksyivät suin päin kallionjyrkänteeltä alas.

Sieltä alhaalta se löydettiin seuraavana aamuna. Se makasi liikkumattomana kupeellaan, puoleksi hiekkaan hautautuneena, sinisen ylämaantaivaan alla, joka nyt oli taas kirkas, kun rajumyrsky oli lakannut riehumasta. Se makasi siinä hiljaa ja rauhallisena. Merilinnut näyttivät pysähtyvän lennostaan katselemaan sitä. Paikalle kertynyt pieni parvi skotlantilaista maalaisrahvasta katseli sitä vavistuksella ja kunnioituksella. Kukaan ei yrittänytkään ryhtyä sitä korjaamaan. Putket olivat vääristyneet ja kiertyneet, bentsiinisäiliö mennyt rikki, pyörät irtautuneet ja ohjausratas auttamattomasti turmeltunut.

Sillä biilillä ei enää koskaan ajettaisi.

Hetkisen kuluttua he havahtuivat surustaan ja ryhtyivät etsimään Hannahia. He löysivät hänet. Hän makasi hiekkaan ja meriruohoon puoliksi hautautuneena, ihana tukka bentsiinissä virutettuna. Hetkisen kuluttua he ryhtyivät etsimään Oyster Mc Shamusta. Hänet he myöskin löysivät puoliksi meriruohoon hautautuneena, whiskyssä uitettuna. Senjälkeen he etsivät Elleniä. He tapasivat hänet makaamasta kotinsa kynnyksellä, puoliksi hautautuneena Jamien housuihin.

Senjälkeen heidät kaikki kannettiin sisään. Elämä ei ollut vielä sammunut. He hieroivat heidän käsiään. He hankasivat heidän jalkojaan. He asettivat lämpimiä tiilikiviä heidän vatsalleen. He kaatoivat lämmintä whiskyä heidän kurkkuunsa. He herättivät heidät jälleen henkiin.

Tietenkin. Niin ne aina tekevät.

He kaikki toipuivat.

Mutta sukuviha oli lopussa. Sen oli Hannah saanut aikaan.

KAMALA MERIMATKA VANHANAIKAINEN MERIROMAANI

Elokuussa 1867 astuin Iloisen Sallyn kannelle laivan ollessa sattumalta Gravesendin telakalla. Minun piti ottaa vastaan toisen perämiehen paikka.

Sallittakoon minun ensin lausua muutamia sanoja itsestäni.

Olin pitkä ja kaunis sekä vankkarakenteinen nuori mies, auringon ja kuun pronssinväriseksi paahtama (sekä kuparinkarvainen tähtien vaikutuksesta). Kasvoni ilmaisivat rehellisyyttä ja harvinaista älykkyyttä sekä sen ohella uskonnollista, teeskentelemätöntä ja vaatimatonta mielenlaatua.

Kun astuin laivan kannelle, en voinut voittaa pientä ylpeyden tunnetta nähdessäni maston vieressä seisovan aukinaisen tervatynnyrin kuvastelevan merimiespiirteitäni. Ja kun vähän myöhemmin näin ne keulahuoneesta tuodusta likavesiämpäristä, saatoin tuskin silloinkaan hillitä tyytyväisyyttäni.

»Tervetuloa laivaan, mr Blowhard», huudahti kapteeni Bilge tullessaan kompassikaapista ja puristaessaan kättäni peräpeilin reunan yli.

Näin edessäni kelpo merimiestyypin, iältään kolmenkymmenen ja kuudenkymmenen vuoden välillä, kasvot sileiksi ajellut lukuunottamatta mahtavia poskipartoja, tuuheita viiksiä ja pitkää leukapartaa, vartalo jäntevä ja yllä hurstihousut, joiden takalistoon olisi saattanut kirjoittaa englantilaisen merenkulun historian.

Hänen vieressään seisoivat ensimmäinen ja kolmas perämies, molemmat tyyniä ja hiljaisia, hinteläruumiisia miehiä, jotka katsoivat kapteeni Bilgeen — kuten luulin huomaavani — pelokas ilme silmissään.

Laivan piti lähteä merelle seuraavana päivänä. Kansi tarjosi sekasortoisen ja iloisen näyn, joka on rakas jokaiselle merimiessydämelle. Miehet olivat naulaamassa kiinni mastoja, ripustamassa kokkapuuta, vernissaamassa valureikiä ja kaatamassa lämmintä tervaa porraslaudalle.

Kapteeni Bilgellä oli äänitorvi suun edessä ja hän huusi karkealla ja luontevalla merimieskielellään:

»Kas niin, älkää rasittako itseänne liikaa, hyvät herrat. Muistakaa, että meillä on yllin kyllin aikaa. Pysytelkää poissa auringonpaahteesta niin paljon kuin mahdollista. Liikkukaa varovasti siellä köysissä, Jones; minä pelkään, että paikka on vähän liian korkea teille. No no, Williams, älkää tuhriko itseänne sillä lailla tervaan; se ei ole eduksi teidän ulkomuodollenne.»

Minä seisoin kahvelipurjeeseen nojaten ja ajattelin — niin, ajattelin, rakkaat lukijat, äitiäni. Toivon ettei teidän senvuoksi tarvitse saada mitenkään epäedullista käsitystä minusta. Kun minusta näyttää pimeältä, on minulla tapana nojata jotakin vastaan ja ajatella äitiäni. Jos näyttää ihan pikimustalta, silloin seison yhdellä jalalla ja ajattelen isääni. Senjälkeen voin katsoa kaikkia vastoinkäymisiä silmiin.

Ajattelinko ehkä jotakin toistakin, nuorempaa kuin äitini ja kauniimpaa kuin isäni? Ajattelin kyllä. »Pysy rohkeana, rakas», olin kuiskannut hänen pistäessään päänsä öljykankaisen pukuni alle ja potkaistessaan toisella kantapäällään taaksepäin neitseellisessä surussaan, »viiden vuoden kuluttua on matka ohi, ja seuraavien kolmen vuoden kuluttua palaan, mukanani riittävästi rahoja voidakseni ostaa käytetyn kalaverkon ja asettua jollekin mäelle asumaan.»

Sillävälin oli kaikki tarpeelliset varustelut suoritettu. Kaikki mastot oli kunnollisesti pystytetty, purjeet naulattu kiinni, ja miehet olivat innokkaasti hakkaamassa kirveillään irti porraslautaa.

»Onko selvä?» huusi kapteeni.

»Selvä on, sir.»

»Sitten lähdetään.»

* * * * *

Seuraavana aamuna olimme kohtalaisen navakan myötätuulen vallitessa ehtineet sivuuttaa Englannin kanaalin.

En tiedä mitään kauniimpaa ja upeampaa näkyä kuin Englannin kanaali. Se on koko maailman suuri valtatie. Kaikkiin kansallisuuksiin kuuluvia aluksia kulkee siellä edestakaisin, hollantilaisia, skotlantilaisia, venezuelalaisia, jopa amerikkalaisiakin.

Kiinalaiset purjelaivat kiitävät sinne tänne. Sotalaivoja, moottorialuksia, jäävuoria ja hirsilauttoja on kaikkialla. Jos vielä lisään, että kaiken yllä on niin sakea sumu, että se täydellisesti peittää näköalan katsojalta, voivat rakkaat lukijani muodostaa mielessään heikon kuvan tämän näytelmän majesteetillisuudesta.

* * * * *

Olimme nyt olleet kolme päivää ulkona aavalla merellä. Minun ensimmäinen meritautini alkoi olla ohi ja minä ajattelin vähemmän isääni.

Kolmantena aamuna kapteeni Bilge tuli alas hyttiini.

»Mr Blowhard», sanoi hän, »minun täytyy pyytää teitä pitämään kaksinkertaista vahtia.»

»Mikä on hätänä?» kysyin.

»Molemmat muut perämiehet ovat pudonneet mereen», sanoi hän epävarmalla äänellä ja katsettani vältellen.

Tyydyin sanomaan vain: »Hyvä, sir», mutta en voinut olla ajattelematta, että oli hiukan omituista että molemmat perämiehet suistuvat yli laidan samana yönä.

Varmaan oli jotakin salaperäistä tapahtuman takana.

Kaksi aamua myöhemmin ilmestyi kapteeni aamiaispöytään sama harhaileva ja epävarma katse silmissään.

»Jotakin hullusti, sir?» kysyin.

»On kyllä», vastasi hän ja koetti näyttää luontevalta, samalla kuitenkin käännellen paistettua munaa sormiensa välissä niin hermostuneesti, että se olisi melkein saattanut mennä rikki — »minun on ikäväkseni ilmoittaminen, että olemme menettäneet puosmannin.»

»Puosmannin!» huudahdin.

»Niin», sanoi kapteeni tyynemmin, »hän on suistunut yli laidan. Osittain saan syyttää itseäni siitä. Se tapahtui varhain aamulla. Minä pidin häntä koholla, jotta hän olisi paremmin voinut tähystää jäävuoria, ja silloin hän putosi minulta — minä vakuutan että se oli pelkkä sattuma — putosi laidan yli.»

»Kapteeni Bilge», kysyin, »oletteko ryhtynyt joihinkin toimenpiteisiin hänen pelastamisekseen?»

»En vielä», vastasi hän kiusaantuneella äänellä. Minä tuijotin häntä, mutta en sanonut mitään.

Kului kymmenen päivää.

Salaperäinen tapahtuma uusiintui jälleen. Torstaina raporteerattiin puuttuvan kaksi miestä. Perjantaina katosi kirvesmiehen apulainen. Lauantain vastaisena yönä tapahtui jotakin, mikä — niin vähäpätöistä kuin se sinänsä olikin — pani minut aavistamaan, mistä arvoituksen avain oli löydettävissä.

Kun keskiyön aikaan seisoin ruorirattaan vieressä, näin kapteenin lähestyvän pimeässä. Hän kantoi kajuuttapoikaa takajalasta. Poika oli terhakka, ilomielinen pikku vekkuli, joka leikillisen luonteensa takia oli käynyt minulle rakkaaksi, ja eräänlaisella mielenkiinnolla koetin siis saada selville, mitä kapteeni aikoi tehdä hänelle. Ehdittyään laivan perään kapteeni silmäili varovaisesti ympärilleen ja pudotti sitten pojan mereen. Hetkisen näkyivät pojan kasvot aaltojen fosforihohteen keskellä. Kapteeni heitti häntä saappaalla, huokasi syvään ja meni taas alas.

»Pikku Williams-raukka on hukkunut», sanoi kapteeni ja otti viipaleen laivakinkkua sekä pureskeli sitä hampaillaan ikäänkuin olisi aikonut syödä sen.

»Kapteeni», sanoin minä kovin liikutettuna ja iskin levottomuudessani veitseni niin tuimasti laivakorppuu, että tämä oli vähällä mennä palasiksi. »Te heititte tuon pojan mereen!»

»Heitin, heitinpä kyllä», sanoi kapteeni, joka äkkiä sai tyyneytensä takaisin, »minä olen heittänyt kaikki laidan yli ja aion tehdä samoin jälelläolevillekin. Kuulkaahan, Blowhard, te olette nuori, kunnianhimoinen ja luotettava. Minä annan teille luottamukseni.»

Nyt jo täysin tyyntyneenä hän veti auki erään arkkunsa laatikon, penkoi sitä hetkisen ja löysi sitten kellastuneen pergamenttipalasen, jonka hän levitti pöydälle. Se oli jonkunlainen kartta tai merikortti. Sen keskellä oli ympyrä ja A-kirjaimella merkitty piste. Kartan yläreunassa oli P. ja sitä vastapäätä, alareunassa, E.

»Mitä tämä on?» kysyin.

»Ettekö voi arvata?» vastasi kapteeni Bilge. »Se on eräs asumaton saari.»

»Hiidessä!» huudahdin minä, ja asia alkoi valjeta minulle, »ja P. merkitsee pohjoista ja E. etelää.»

»Blowhard», sanoi kapteeni ja löi nyrkkinsä pöytään sellaisella voimalla, että laivakorppu hypähteli ilmaan kolme neljä kertaa. »Te sen keksitte. Se ei ollut koskaan johtunut minun mieleeni.» »Entäs A?» kysyin.

»Aarre, maahan kaivettu aarre», sanoi kapteeni, käänsi kartan nurin ja luki takapuolelta: »A. merkitsee paikkaa, missä aarre on hiekkaan kaivettuna; aarre on puoli miljoonaa Espanjan dollaria ja kätketty ruskeaan nahkalaukkuun.»

»Ja missä on saari?» kysyin minä, ollen nyt puoliksi järjiltäni voimakkaasta sielunjännityksestä.

»Sitä minä en tiedä», sanoi kapteeni. »Aion purjehtia edestakaisin eri leveysasteilla, kunnes saan siitä selvän.»

»Ja siihen mennessä?»

»Ensinnäkin on minun siihen mennessä supistettava miehistöäni, jotta ei tule liian monta aarteen jakajaksi. No», lisäsi hän vilpittömyyden puuskassa, joka saattoi minut pitämään hänestä, huolimatta hänen pikku virheistään ja puutteellisuuksistaan, »no, haluttaako teitä tulla mukaan? Me heitämme kaikki muut laidan yli, kokin kuitenkin säästämme viimeiseksi, kaivamme esiin aarteen ja tulemme loppuiäksemme rikkaiksi miehiksi.»

Lukija, moititko minua siitä että vastasin »kyllä»? Minä olin nuori, tulinen, kunnianhimoinen, täynnä valoisia toiveita ja nuorekasta innostusta.

»Kapteeni Bilge», sanoin minä hänen käteensä tarttuen, »minä tulen mukaan.»

»Hyvä», sanoi hän, »mene nyt kajuuttaan ja koeta ottaa selvää siitä, mitä miehet ajattelevat.»

Minä menin miehistön olinpaikkaan, jona oli yksinkertainen huone laivan keulapuolella. Lattialla oli yksinkertainen matto, kalustuksena muutamia yksinkertaisia nojatuoleja, kirjoituspöytiä, sylkiastioita, kaikki yksinkertaista mallia, ja pieniä rautasänkyjä sinisin ja vihrein verhoin. Oli sunnuntaiaamu, ja miehet istuivat enimmästä päästä vielä yönutuissaan.

Kun minä astuin sisään, he nousivat seisomaan ja niiasivat.

»Sir», sanoi puosmanni Tompkins, »minun täytyy melkein pitää velvollisuuteni sanoa teille, että miesten kesken vallitsee koko lailla tyytymättömyyttä.»

Muutamat miehistä nyökkäsivät.

»He eivät pidä siitä, että väkeä alituiseen tupertuu laidan yli», jatkoi hän, ja hänen äänensä kävi hillittömän kiihkeäksi. »Se on suorastaan luonnotonta, sir, ja luvalla sanoen ovat miehet kaikkea muuta kuin tyytyväisiä.»

»Tompkins», sanoin minä ankarasti, »te saatte luvan ymmärtää, ettei asemani salli minun kuunnella tuollaista kapinallista puhetta.»

Palasin kapteenin luokse. »Luulen miesten hautovan kapinaa», sanoin.

»Hyvä», sanoi kapteeni Bilge käsiään hykerrellen »se vapauttaa meidät muutamista miehistä; ja tietenkin», lisäsi hän miettiväisesti, katsellen leveiden vanhanaikaisten kanuuna-aukkojen läpi eteläisen Atlantin suuria ja raskaita aaltoja, »odotan joka hetki merirosvoja, ja sillä tavoin pääsee aina muutamista. Sillävälin» — nyt hän soitti kajuuttapoikaa — »pyydä mr Tompkinsia olemaan ystävällinen ja pistäytymään kerran tännekin.»

»Tompkins», sanoi kapteeni, kun puosmanni astui sisään, »ole hyvä ja nouse katsomaan ulos kanuuna-aukosta ja sano, mitä arvelet säästä.»

»Kyllä, sir», vastasi tervahousu niin luonnollisesti, että meidän täytyi hiljaa hymyillä keskenämme.

Tompkins pisti päänsä ja hartiansa ulos kanuuna-aukosta.

Me tartuimme kumpikin yhteen hänen jaloistaan ja ammuimme hänet ulos.
Me kuulimme hänen pulahtavan veteen.

»Se kävikin näppärästi Tompkinsin suhteen», sanoi kapteeni Bilge. »Suokaa anteeksi silmänräpäys, minun täytyy merkitä hänen kuolemansa laivakirjaan.»

»Niin», jatkoi hän kohta senjälkeen, »on kyllä asialle eduksi, jos he tekevät kapinan. Otaksun, että he ennemmin tai myöhemmin tulevat sen tekemään. Tapa on sellainen. Mutta en aio tehdä mitään jouduttaakseni sitä, ennenkuin olemme kohdanneet merirosvot. Näillä leveysasteilla odotan heitä joka hetki. Sillävälin, mr Blowhard», sanoi hän seisomaan nousten, »olisin erittäin kiitollinen, jos te voisitte jatkaa heittämällä yhden tai pari viikossa laidan yli.»

Kolme päivää myöhemmin me sivuutimme Hyväntoivonniemen ja tulimme Indianmeren musteenmustille vesille. Me purjehdimme nyt polvitellen, ja koska ilma oli suotuisa, syöksyi laiva mieletöntä vauhtia yli meren, joka lepäsi tyynenä ja peilikirkkaana.

Neljäntenä päivänä tuli merirosvolaiva näkyviin. Lukija, minä en tiedä, oletko sinä koskaan nähnyt merirosvolaivaa. Sen näkeminen saattoi veremme jähmettymään kauhusta. Koko laiva oli maalattu mustaksi, mastonhuipussa liehui musta lippu, purjeet olivat mustat ja kannella liikuskeli tiheässä mustapukuisia ihmisiä. Keulaan oli valkoisin kirjaimin maalattu sana »Kaapparilaiva». Laivan nähtyään alkoi miehistömme ilmeisesti menettää rohkeutensa. Se oli näky, joka olisi saanut koirankin menettämään rohkeutensa.

Molemmat alukset asettuivat vieretysten. Senjälkeen ne köytettiin toisiinsa säkkinuoralla ja purjelangalla, ja niiden välille asetettiin porraslauta. Silmänräpäyksessä vilisi meidän laivamme kannella merirosvoja, jotka mulkoilivat silmiään, kiristelivät hampaitaan ja viilasivat kynsiään.

Ja niin alkoi taistelu. Sitä kesti kaksi tuntia — lukuunottamatta viidentoista minuutin ruokalepoa. Se oli kauheaa. Miehet mukiloivat toisiaan, potkivat toisiaan takalistoon, hosuivat toisiaan keskelle naamaa ja saattoivat väliin kadottaa hyväntuulisuutensa siinä määrin että yrittivät purra toisiaan. Minä pidin silmällä erästä jättiläiskokoista venkaletta, joka heilutti solmulla varustamaansa pyyhinliinaa ja huitoi sillä meikäläisiä, kunnes kapteeni Bilge ryntäsi hänen luokseen ja antoi banaaninkuorella hänelle kelpo iskun vasten suuta.

Kahden tunnin kuluttua selitettiin molemminpuolisella sopimuksella taistelu päättyneeksi. Oli saatu kuusikymmentäyksi ja puoli pistettä kuuttakymmentäkahta vastaan.

Alukset irroitettiin toisistaan, ja molempien miehistöjen kohottaessa kolminkertaisen eläköön-huudon kumpikin laiva purjehti omalle suunnalleen.

»Katsotaanpas nyt», sanoi kapteeni salavihkaa minulle, »kuinka monet miehistä ovat tarpeeksi uupuneita mereen heitettäviksi.»

Hän meni alas. Muutamien silmänräpäysten kuluttua hän palasi, kalpeana kuin palttina.

»Blowhard», sanoi hän, »laiva tekee vajoamista, Joku merirosvoista (se oli tietenkin vain tapaturma enkä minä syytä ketään) potkaisi reiän laivan kylkeen.»

Miehet pantiin pumppujen ääreen ja he ponnistelivat mielettömällä vimmalla, jonka vain se voi käsittää, joka itse on ollut mukana uppoavassa aluksessa.

Kello kuusi iltapäivällä oli vesi noussut puoleen tuumaan, kello kaksitoista yöllä kolmeen neljännestuumaan ja päivänkoitteessa seitsemään kahdeksasosatuumaan.

Kello kaksitoista seuraavan päivän keskipäivällä oli vesi noussut viiteentoista kuudestoistaosatuumaan ja yöllä kolmeenkymmeneenyhteen kolmaskymmeneskahdesosatuumaan. Tilanne oli epätoivoinen. Jos samaa menoa jatkuisi, voisivat harvat, jos kukaan, sanoa miten kaikki lopulta päättyisi.

Sinä iltana kutsutti kapteeni minut hyttiinsä. Hänellä oli matemaattisia taulukoita sisältävä kirja edessään, ja permanto oli ylt'yleensä rikkirevittyjen paperipalasten peitossa.

»Laiva vajoaa välttämättä», sanoi hän, »ja tosiasiallisesti se vajoaa jo nyt, Blowhard. Minä voin todistaa sen. Saattaa kestää kuusi kuukautta tai vuosikausia, mutta jos vuoto tällä tavalla jatkuu, täytyy laivan upota. Meillä ei ole muuta keinoa kuin jättää se.»

Samana yönä, miehistön työskennellessä pumppujen ääressä, kapteeni ja minä rakensimme sysimustan pimeyden turvissa hirsilautan.

Hiljaa ja huomaamatta me otimme mastot alas, hakkasimme ne sopivan pituisiksi kappaleiksi, asetimme ne kasaan poikittain toisiaan vastaan ja sidoimme ne kiinni kengännauhoilla.

Kaikessa kiireessä sijoitimme lautalle kaksi laatikkoa muona- ja juomatarpeita, sekstantin, kronometrin, kaasumittarin, polkupyöräpumpun ja muutamia muita tieteellisiä kojeita. Senjälkeen me, käyttäen hyväksemme laivan kallistumista, työnsimme lautan mereen, laskeuduimme sille sitten huivin avulla ja soudimme troopillisen pikipimeän yön suojissa lauttamme pois perikatoon tuomitun laivan luota.

Päivänsarastus näki meidät pienenä pisteenä valtamerellä. Me näytimme näin suurilta (.).

Kun me sitten aamulla, niin hyvin kuin se kävi päinsä, olimme pukeutuneet ja ajelleet partamme, me avasimme ruoka- ja juomalaatikot.

Mutta silloin pääsimme yht'äkkiä selvään tietoisuuteen asemamme kamaluudesta.

Kapteeni otti toisesta laatikosta esille säilykelihaa sisältäviä peltirasioita toisen toisensa perästä. Me laskimme kaiken kaikkiaan viisikymmentäkaksi. Levottomina ja hiukan pitkiksi venynein katsein me seurasimme niitä silmillämme, kunnes viimeinen rasia oli otettu laatikosta. Meillä oli ainoastaan yksi ajatus. Kun viimeinen rasia oli esillä, hypähti kapteeni pystyyn ja tuijotti hurjana taivaalle.

»Rasianavain!» parkaisi hän, »vanhurskas taivas, rasianavain!» Hän kaatui suin päin.

Minä avasin sillä aikaa vapisevin käsin pullolaatikkoa. Pulloissa oli säilyolutta; ne olivat kaikki tyyni varustettuja patenttisuullisella. Niitä oli kaikkiaan viisikymmentäkaksi kappaletta. Kun otin esille viimeisen ja näin edessäni tyhjän laatikon, huudahdin:

»Korkkiruuvi, korkkiruuvi! oi, laupias taivas, missä on korkkiruuvi, jolla ne avataan?»

Minä kaaduin suin päin kapteenin päälle. Me heräsimme huomataksemme edelleenkin olevamme pieni piste valtamerellä. Me tunsimme itsemme entistä pienemmiksi.

Yllämme kaartui tropiikin kuparinvärinen taivas. Raskas, lyijynharmaa vesi löi lautan kupeita vasten. Ympärillämme oli ainoastaan kasa säilykerasioita ja säilyolutpulloja. Meidän kärsimyksemme lähinnä seuraavien päivien aikana olivat kuvaamattomia. Me jyskytimme nyrkeillämme säilykerasioita. Senkin uhalla että itse rasiat olisivat ikipäiviksi turmeltuneet, me löimme niitä mielettömästi lauttaa vasten. Me poljimme niitä, purimme niitä ja kirosimme niitä. Me tartuimme pulloihin ja naputimme niitä hiljaa säilykerasioilla, vaikka siten olimme vaarassa särkeä lasin ja turmella pullot.

Mutta kaikki turhaan.

Sitten istuimme päivän toisensa perästä jurosti äänettöminä nälän kalvaessa sisälmyksiämme, ilman mitään luettavaa, ilman mitään poltettavaa ja lisäksi ilman mitään puhuttavaa.

Kymmenentenä päivänä lopetti kapteeni vaitiolon. »Vetäkäämme arpaa,
Blowhard», sanoi hän. »Nyt on jouduttu niin pitkälle.»

Ja niin me vedimme arpaa, ihmissyöjän julma kohtalo silmiemme edessä.

Minä etsin kaksi asianmukaista paperikaistaletta ja ojensin ne kapteenille. Hän veti pitemmän.

»Mitä tämä merkitsee?» kysyi hän vavisten, toivon ja epätoivon vaiheilla. »Voitinko minä?»

»Ei, Bilge», sanoin minä surumielisesti, »te hävisitte.»

* * * * *

Mutta minä en saa viipyä niissä päivissä, jotka nyt seurasivat — pitkissä, rauhallisissa päivissä, jotka kuluivat raukeassa unessa lautalla ja joiden kuluessa vähitellen palasivat voimani, jotka puute oli heikontanut. Ne olivat, rakas lukija, syvän ja tyynen mielenrauhan päiviä, enkä kuitenkaan voi palauttaa niitä mieleeni vuodattamatta kyyneltä sen urhoollisen miehen muistolle, joka niistä teki sen mitä ne olivat.

Viidentenä päivänä tuon tapahtuman jälkeen heräsin virkistävästä unesta siihen että lautta törmäsi maata vasten. Olin ehkä syönyt liian perusteellisesti enkä ollut kiinnittänyt huomiota siihen että maata oli näkyvissä.

Edessäni oli saari, jonka ympyränpyöreä muoto ja matala hiekkainen ranta heti ilmaisivat, että se oli saari.

»Aarresaari!» huudahdin; »vihdoinkin saan palkinnon sankarillisuudestani.»

Kuumeenomaisella kiireellä rynnistin keskelle saarta. Mikä näky kohtasikaan silmiäni? Hiekkaan kaivettuna suuri kuoppa, sen vieressä tyhjä matkalaukku; ja eräästä maihin vedetystä laivalankusta luin sanat: »Iloinen Sally, lokakuussa 1867». Vai niin, ne heittiöt olivat korjanneet aluksen, purjehtineet saarelle, josta olivat saaneet tietää kartan välityksellä, jonka me olimme varomattomasti jättäneet kajuutan pöydälle, ja siten rosvonneet Bilge-raukalta ja minulta hyvin ansaitsemamme aarteen.

Niin pitkälle saattoi inhimillinen kiittämättömyys mennä. Täynnä oikeutettua inhoa tämän ajatuksen johdosta vaivuin pitkäkseni hiekalle.

Saaresta tuli kotini.

Minä vietin siellä surkeaa elämää, söin hiekkaa ja soraa ja verhosin itseäni kaktuskasveilla. Vuodet kuluivat. Mutta hiekkaan ja mutaan rajoittuva ruokajärjestys heikonsi vähitellen vankkaa ruumiinrakennettani. Minä sairastuin. Minä kuolin. Minä hautasin itseni. Minä soisin kaikkien, jotka kirjoittavat meriromaaneja, tekevän niin.

JOULU VANHASSA KODISSA — JOULUKERTOMUS

Oli joulu — joulu ja tuhansin pienin timantein kimalteleva lumivaippa, joulu ja hyvää ruokaa ja maassa rauha — joulu kemuineen ja iloineen — sanalla sanoen oli joulu.

Ei kuitenkaan vielä oikea joulu, oli vasta joulu-ilta, jouluilta ja lempeään kuutamoon levitetty valkoinen lumivaippa — jouluilta ylempänämainituin asiaankuuluvin detaljein.

Niin, oli joulu-ilta.

Eikä siinä kylliksi.

Kuulkaahan vain missä se joulu-ilta oli.

Oli joulu-ilta vanhassa talossa. Lukija, tunnetko omasta kokemuksestasi vanhaa taloa? Eikö tapahdu että istuessasi kaupungissa konttoripöytäsi ääressä, jossa olet tullut rikkaaksi ja ahneeksi, sielusi silmien eteen nousee kuva vanhasta talosta, joka tunsi sinut poikana, ennenkuin kullanjano veti sinut pois sieltä? Vanhasta talosta, joka on tien varrella aivan mäentöyrään juurella, lumen painamien havupuiden keskellä hauskoine ulkohuoneineen ja aumoineen ja jonka ikkunasta pilkistää öljylampun lähettämä valonsäde, joka on noin rihvelin paksuinen ja jonka saattaa nähdä neljän engl. penikulman päähän suon toiselle puolen. Älä tule puhumaan minulle uudenaikaisista valonheittäjistäsi tai kaasuvaloistasi tuollaisen valonsäteen rinnalla, joka lähtee yksinkertaisen talonpoikaistalon öljylampusta. Se saattaa kirkkaana paistaa suoraan sydämeen kolmenkymmenen vuoden välimatkan päästä. Lukija, etkö sinä joskus käänny pois kaupungin hälinästä ja touhusta ja sen vääryydellä kootuista rikkauksista ja sen jumalattomasta mammonanpalveluksesta ajatellaksesi sitä rauhallista vanhaa taloa siellä mäentöyrään juurella? Etkö tee niin? P—u sinut periköön!

Oli joulu-ilta.

Se loisti ulos vanhan talon ikkunoista. Tuli loimusi takassa, ja sen punertava hohde sekoittui öljylampun lempeään ja keltaiseen valoon.

John Enderby ja hänen vaimonsa istuivat talon kyökissä. Etkö tunne, rakas lukija, sitä huonetta jota sanotaan kyökiksi? — jonka vanhanaikaisessa, tiilistä muuratussa takassa palaa, tuli ja jonka nurkassa on pieni rautatakka. Siinä huoneessa väki valmistaa ruokansa, syö sen sekä oleskelee. Se on arkihuone. Sen ohella onkin talossa, paitsi sänkykamaria, vain yksi ainoa pieni huone, joka on talvella jääkylmä ja jossa on urkuharmooni, jolla soitetaan »Sun haltuus rakas isäni», kun vieraita tulee. Mutta tätä huonetta käytetään ainoastaan musiikkitarkoituksia ja hautajaisia varten. Varsinainen huone vanhassa talossa on kyökki. Etkö näe sitä mielikuvituksessasi, lukijani? Etkö? Silloin sinä olet oikea pölkkypää!

Joka tapauksessa istui vanha John Enderby nyt kyökin ainoan honkapöydän ääressä, pää käsien varassa, likaisenharmain kasvoin, joiden ajelematon parransänki yhdessä syvien ryppyjen kanssa oli todistuksena kalvavista huolista. Aika ajoin hän nousi heittämään uuden lehtikuusisen pilkkopuun tuleen ja teki sen niin tuimasti, että säkenet ryöpsähtivät kuurona ylös savutorveen. Tulisijan vieressä istui hänen vaimonsa Anna suoraselkäisellä tuolilla ja tuijotti tuleen sukupuolensa mykällä kärsivällisyydellä.

Millä tavoin heidän asiansa olivat hullusti? Rakas lukija, voitko sinä vielä kysyä? Niin huonostiko sinä muistat vanhan talon elämää? Kun minä sanon, että on vanha talo ja joulu-ilta ja että omistaja on syvästi huolissaan ja heittää lehtikuusipilkkeitä lieteen, pitäisi sinun jo arvata!

Vanha talo oli kiinnitetty! Kymmenen vuotta takaperin oli John Enderby, joka silloin oli kaulaansa myöten velkaantunut, mielipuoli omantunnonvaivoista ja hullu epätoivosta sekä sitäpaitsi reumatismin runtelema, kiinnittänyt talonsa kahdestakymmenestäneljästä dollarista ja kolmestakymmenestä sentistä.

Lyönnilleen kello kaksitoista yöllä piti kiinnityksen langeta. Kaikki sellaiset kiinnitykset lankeavat aina silloin. Niin, asia oli perkeleellisen viekkaasti järjestetty; että sen pitikin langeta juuri sinä yönä, vaikka vuodessa on niin monta muuta yötä. Lyönnilleen kello kaksitoista tulisivat miehet vasaroineen naulaamaan ja sulkemaan talon ovea.

Ja siinä nyt istui tuo murheellinen kunnon aviopari.

Sukupuolelleen ominaisella kärsivällisellä nöyryydellä Anna istui aivan hiljaa tai yritti väliin lukea. Hän oli ottanut pieneltä seinähyllyltä Bunyanin teoksen Elämä ja kuolema Herrassa. Hän koetti lukea sitä. Mutta hän ei voinut. Sitten hän oli syventynyt Danten Helvettiin. Mutta hän ei kyennyt lukemaan sitä. Sitten hän oli valinnut Kantin Puhtaan järjen kritiikin. Mutta tätäkään kirjaa hän ei kyennyt lukemaan. Lopulta hän oli ottanut Maamiehen almanakan v:lta 1911. Kirjat olivat huiskin häiskin hänen ympärillään, kun hän siinä istui kärsivällisen epätoivoisena.

Mutta John Enderby antoi vallan hillittömän luonteensa koko kiihkolle. Joskus hän saattoi temmata kirnupiimäruukun ja siemaista muutamia kulauksia tuota päihdyttävää juomaa, kunnes hänen aivonsa paloivat kuin lehtikuusivalkea takassa.

»John», pyysi Anna, »älä juo enää kirnupiimää. Se tekee sinut vain kahta hurjemmaksi. Eihän kirnupiimästä ole koskaan tullut mitään hyvää.»

»Vai niin», sanoi John Enderby katkerasti nauraen ja jälleen haudaten päänsä ruukkuun, »mitä minä siitä välitän, vaikka se tekisikin minut hurjemmaksi.»

»Voi, John, parempi olisi, jos litkisit Hyvää Kirjaa, kuin että jatkat syntistä elämääsi. Ota tämä, isä, ja lue sitä» — ja hän otti hyllyltä kuluneen mustan kirjan ja ojensi sen miehelleen. Enderby istui hetkisen hiljaa kirja kädessään. Hän ja hänen vaimonsa eivät olleet aikoinaan saaneet koulussa minkäänlaista uskonnonopetusta. Mutta se erinomainen tunnustukseton opetus, jota Enderby oli saanut nauttia, oli ollut riittävänä korvauksena siitä.

»Ota kirja», sanoi Anna. »Lue, John, tänä murheen hetkenä; se lohduttaa.»

Enderby otti hänen kädestään kuluneen kappaleen Euklideen Alkeita ja otettuaan hartaasti hatun päästään luki ääneen: »Tasakylkisessä kolmiossa ovat näitä kylkiä vastassa olevat kulmat yhtä suuria.»

Enderby pani kirjan pois.

»Ei maksa vaivaa, Anna. Tänä iltana minä en voi lukea tuota oivallista kirjaa.»

Hän nousi ylös, hoiperteli kirnupiimäruukun luo, ja ennenkuin hänen vaimonsa ehti häntä siitä estää, hän oli tyhjentänyt sen viimeiseen pisaraan.

Sitten hän lysähti raskaasti tuolilleen.

»Menköön kaikki menojaan», sanoi hän; »minä en välitä mistään.»

Vaimo katseli surullisena takkavalkeaan.

Voi, kunpa hänen poikansa Henry vain olisi ollut kotona. Henry, joka kolme vuotta takaperin oli lähtenyt maailmalle ja jonka iloiset kirjeet jatkuvasti levittivät toivon valonpilkahduksia vanhaan taloon.

Henry istui nyt New Yorkin Sing-Sing-vankilassa. Hänen kirjeensä kertoivat äidille uutisia alituisesta menestyksestä; hän oli nyt vankilan vaarallisin baseball-pelaaja, sekä vanginvartijain että vankilanpapin erikoisessa suosiossa, ja koko käytävän paras bridge-pelaaja. Henry pyrki Enderby-suvun muinaisella tarmolla ensimmäisten riviin.

Hänen äitinsä oli toivonut, että hän olisi saanut viettää joulun kotona, mutta hänen oli aivan mahdotonta päästä vankilasta. Hän ei voinut nähdä mitään keinoa. Vankilanhallitus panisi toimeen tanssiaiset ja rekiretken joulunpyhinä. Hänellä tosin saattoi olla hiukan toiveita siitä, että hän voisi silloin huomaamatta livistää tiehensä, mutta mahdollisesti saattaisi myöskin sellainen yritys herättää huomiota.

Mutta vanhaa kotia uhkaavasta onnettomuudesta Anna ei ollut kertonut pojalleen mitään.

Ei, Henryä ei voinut odottaa tulevaksi. Siltä taholta ei apua voinut tulla. Entä William, vanhin poika, kymmenen vuotta Henryä vanhempi. Voi, William oli lähtenyt vanhasta kodista raivatakseen itselleen uran suuressa kaupungissa! »Äiti», oli hän sanonut, »kun olen koonnut miljoonan dollaria, sitten palaan. Hyvästi niin kauaksi», ja sitten hän oli lähtenyt.

Miten Annan sydän pamppailikaan. Saisiko poika kokoon miljoonansa? Eläisikö hän niin kauan että näkisi sen? Ja vuosien kuluessa olivat hän ja John usein kuvitelleet, kuinka William tulee kotiin ja tuo miljoonan dollaria tai kuinka häneltä tulee kirjeessä miljoona ja sydämelliset tervehdykset. Mutta vuodet olivat kuluneet eikä William tullut. Hän ei tullut. Suuri kaupunki oli niellyt hänet kuten monta muuta vanhoista taloista lähtenyttä nuorukaista.

Anna heräsi säpsähtäen syvistä ajatuksistaan. Mitä mahtoi merkitä ovelta kuuluva ääni. Ääni oli heikkoapa arkaa koputusta, ja oven lasiruudun läpi näkyivät kasvot, naiskasvot, jotka katsoivat rukoilevin silmin takkavalkean valaisemaan huoneeseen. Mitä hänellä mahtoikaan olla sylissään, tuossa pienessä mytyssä, jota hän painoi rintaansa vasten suojellakseen sitä lumisateelta? Osaatko arvata, lukija? Saat arvata kolme kertaa. Aivan niin, sinä arvasit oikein. Juuri niin se oli.

Anna kiiruhti ovelle.

»Herra siunatkoon!» huudahti hän, »mitä te teette ulkona tällaisena iltana? Tulkaa sisään, lapsi, ja lämmitelkää lieden ääressä!»

Nainen tuli sisään myttyineen. Luonnottoman suurin silmin (ne olivat poikittain ainakin puolitoista tuumaa leveät) hän katseli Enderbytä ja tämän vaimoa. Anna huomasi ettei hänellä ollut vihkimäsormusta sormessa.

»Mikä teidän nimenne on?» kysyi Anna.

»Caroline», kuiskasi tyttö. Sukunimeä ei voinut kuulla hänen hiljaisen äänensä vuoksi. »Minä etsin kattoa pääni päälle», sanoi hän; »olkaa hyvä ja ottakaa lapsi minulta.»

Anna otti lapsen ja asetti sen varovaisesti astiakaapin ylimmälle hyllylle. Ja sitten hän asetti vilusta puolikuolleen tytön eteen lasin vettä ja rasvaisen munkin.

»Syökää», sanoi hän, »niin te lämpenette.»

John nousi pystyyn tuoliltaan.

»Minä en halua mitään tuollaisia penikoita tänne», sanoi hän.

»John, John», nuhteli Anna, »älä unohda mitä Hyvä Kirja sanoo: 'Ne jotka ovat yhtä suuria kolmannen kanssa, ovat keskenäänkin yhtäsuuria.'»

John vaipui taas tuolilleen.

Ja miksi Carolinella ei ollut vihkimäsormusta? Voi, lukija, osaatko arvata? Ei, et sinä osaa. Se ei ollut ensinkään niinkuin sinä luulet — ei sinnepäinkään. Carolinella ei ollut vihkimäsormusta senvuoksi, että hän oli katkeruudessaan heittänyt sen pois, kun hän kulki pitkin suuren kaupungin katuja. »Miksi», oli hän huudahtanut, »pitäisi linnassa istuvan miehen vaimon käyttää vihkimäsormusta?»

Ja sitten hän oli lapsineen lähtenyt pois siitä hökkelistä, joka oli ollut hänen kotinsa.

Se oli tuo vanha surullinen juttu.

Hän oli pannut lapsen hiljaa ja varovaisesti puistonpenkille. Ja sitten hän oli kiiruhtanut tiehensä. Muutamia minuutteja senjälkeen oli muudan mies vinhaa vauhtia juossut Carolinen perässä tuo pieni käärö sylissään. »Suokaa anteeksi», oli hän läähättänyt, »te varmaankin unohditte lapsen puistoon.» Caroline oli kiittänyt häntä.

Toisen kerran hän vei lapsen Suuren keskusaseman odotussaliin, suuteli sitä hellästi ja asetti sen eräälle hyllylle tarjoilupöydän taakse.

Muutamia minuutteja myöhemmin muudan rautatievirkailija mielihyvästä säteillen ojensi hänelle lapsen.

»Tämä on varmaankin teidän, armollinen rouva», sanoi hän. Caroline kiitti.

Sitten hän jätti lapsen Waldorf-Astoria-hotellin tarjoilupöydälle ja
Maanalaisten raitioteiden lippukassaan.

Mutta se löydettiin aina.

Pari kertaa hän oli ottanut lapsen mukaansa Brooklyn-sillalle ja heittänyt sen jokeen, mutta siinä tavassa, millä se putosi ilman halki, oli jotakin, mikä liikutti äidin sydäntä siinä määrin että hän oli mennyt itse jokeen ja pyydystänyt lapsen ylös.

Senjälkeen Caroline oli ottanut lapsen mukaansa maaseudulle. Ensin hän oli aikonut jättää sen tien varrelle ja olikin laskenut sen lumelle, mutta se tapa, millä pieni mytty lepäsi lumessa, oli vedonnut hänen äidinsydämeensä.

Hän otti mytyn ylös ja kulki edelleen. »Jossakin», mutisi hän, »varmaan avataan joku armelias ovi sille». Pian senjälkeen hän oli hoippunut vanhan talon ovelle.

Tosinaisellisella hyvyydellä varoi Anna tekemästä mitään kysymyksiä. Hän pani lapsen varovaisesti matkakirstuun, sijoitti Carolinen parhaimman huoneen sänkyyn ja palasi tuolilleen lieden luokse.

Vanha kello löi kahtakymmentä minuuttia yli kahdeksan.

Taas koputettiin ovelle.

Ja nyt astui sisään tuttu henkilö, kylän asianajaja. Hänen keltaisesta koirannahasta tehdyt astrakaaniturkkinsa, hänen kumikauluksensa sekä hänen saappaansa, jotka ulottuivat ainoastaan kehräsluuhun saakka, olivat räikeänä vastakohtana pienen huoneen kehnolle sisustukselle.

»Enderby», sanoi hän, »voitteko maksaa?»

»Asianajaja Perkins», sanoi Enderby, »antakaa minulle vain aikaa, niin minä teen sen; antakaa vain viisi vuotta aikaa, niin minä maksan kaiken viimeiseen ropoon saakka.»

»John», sanoi asianajaja, joka raa'asta (koirannahkaisesta) ulkomuodostaan huolimatta tuli liikutetuksi, »vaikka tahtoisinkin, en voi. Se ei käy enään niinkuin entiseen aikaan. Suuri newyorkilainen yhtiö Pinchem & C:o, joka nykyisin myöntää näitä lainoja, vaatii rahansa takaisin päivälleen, muutoin annetaan silmänräpäyksessä häätökäsky. Minä en voi tehdä mitään hyväksenne. Kiitos, ei, minä en halua kirnupiimää, minun täytyy pitää pääni selvänä virkani vuoksi», ja niin hän kiiruhti taas ulos lumisateeseen.

John istui tuolillaan syvissä mietteissä.

Takkavalkea oli riutunut hiillokseksi.

Mutta sitten nousi Enderby ylös ja otti lyhdyn koukusta. »Langetkoon kiinnitys tai ei», sanoi hän, »joka tapauksessa käyn katsomassa elukoita.»

Hän meni ulos asuinrakennuksesta, ja seisoessaan siinä pihamaalla suon yli katsellen hän näki ryöppyävän lumen läpi etäiset valot etäisestä kylästä.

Hän ajatteli niitä neljääkymmentä vuotta, jotka hän oli viettänyt tässä talossa — ajatteli uudisviljelijän ensimmäisiä kovia vuosia — ajatteli taloa, jonka hän omin käsin oli rakentanut, ja yksinkertaista sisustusta, vanhanaikaista rukkia, jolla Anna oli kehrännyt langat hänen housuihinsa, puista puhelinta ja karkeasti veistettyä pöytää, jonka ääressä hän söi ateriansa.

Hän katseli kauas suon yli ja huokaisi.

Mutta jos hän vain olisi katsonut tarkemmin, hän olisi nähnyt, että suolla kahden engl. penikulman päässä liikkui reki ja että reessä istui hylkeennahkaisiin matkaturkkeihin kietoutunut herrasmies, jonka kasvot loistivat kuutamossa, kun hän tähysteli sinne ja tänne ja katseli jokaista esinettä tien varrella ikäänkuin ne olisivat olleet vanhoja tuttuja. Vyössään hänellä oli miljoona kultadollaria, ja hän pysähdytti hevosen, irroitti vyön ja laski rahansa.

Mutta lähellä häntä hiipi tien varrella pensaiden varjossa mies, jonka silmät seurasivat jokaista kiiltävää rahaa ja jolla oli kädessään raskas orapihlajanoksa ja jonka tarkoin keritty tukka ja kovat piirteet saattoivat olla kotoisin vain Sing-Sing-vankilan muurien takaa.

Kun reki taas lähti liikkeelle, mies seurasi sitä pensaiden suojassa.

Sillävälin oli John Enderby tehnyt kierroksensa ulkohuoneissa. Hän levitti olkia lihavien lehmien alle, jotka unisina räpyttelivät silmiään lyhdynvalossa. Hän seisoi hetkisen sikojensa parissa, ja maamiehen sydän heräsi hänessä; hän unohti hetkiseksi huolensa ja puheli iloisesti niille kullekin ja puhutteli niitä nimeltä. Mielipahalla hän ajatteli, miten hän joskus oli tuntenut kiusausta myydä jonkun niistä tai naudoista voidakseen lunastaa kiinnityksen. Hän oli kuitenkin luojankiitos voinut seisoa lujana kiusausta vastaan.

Kun hän palasi asuinrakennuksen luokse, oli tiellä portaiden edessä reki. Anna tuli häntä vastaan ovelle. »John», sanoi hän, »sillä aikaa kuin sinä olit läävässä, tuli eräs herra ja pyysi saada yösijaa. Kyllä kai se on joku kaupunginherra, sen näkee hänen vaatteistaan. En tahtonut kieltää yösijaa, vaan sijoitin hänet Willien huoneeseen.»

»Niin, emmehän me voi kieltää.»

John vei hevosen talliin ja palasi sitten valvomaan lieden ääreen.

Kirnupiimähöyryt olivat jo haihtuneet eivätkä enää sumentaneet hänen aivojaan. Hän istui siinä ajatellen keskiyönhetkeä ja mitä se toisi mukanaan.

Yläkerroksen huoneessa oli hylkeennahkaisiin matkaturkkeihin pukeutunut mies matkasta väsyneenä riisuutumatta heittäytynyt vuoteelle.

»Miten selvänä näenkään kaiken edessäni», mutisi hän uneen vaipuessaan, »sama vanha huone, ei mitään muuttunut, paitsi he — miten kuluneilta he näyttävätkään», ja kyynel ilmestyi hänen silmäkulmaansa. Hän ajatteli kuinka hän viisitoista vuotta sitten oli jättänyt kotinsa, kuinka hän oli ponnistellut eteenpäin suuressa kaupungissa, kuinka hän oli saanut suurenmoisen ajatuksen ansaita rahoja ja kuinka hän oli perustanut yhtiön, joka myönsi kiinnityslainoja maanviljelijöille — yksinkertainen keino pääoman ylivoimaa käyttämällä puristaa maanviljelijöiltä heidän viimeinenkin penninsä. Ja nyt hän oli lupauksensa mukaan taas »täällä kotona, miljoona dollaria vyössään. »Huomenna», oli hän mutissut, »puhun heidän kanssaan. Siitä tulee joulu.» Sitten William — lukijani, hän oli William — oli vaipunut uneen.

Tunnit kuluivat yhä edelleen.

Kello oli 11,30.

Silloin Anna nousi säpsähtäen tuoliltaan.

»Henry!» huudahti hän, kun ovi aukeni ja eräs mies astui sisään. Silmänräpäystä myöhemmin olivat äiti ja poika yhtyneet lujaan syleilyyn. Hän oli Henry, Sing-Sing-vankilan mies. Sanassaan pysyen hän oli vähääkään rehentelemättä, vaatimattomasti ja yksinkertaisesti livahtanut tiehensä, kun juhlallisuudet olivat saavuttaneet huippukohtansa.

»Voi Henry», sanoi äiti, sittenkuin onnentunne oli ensimmäisen syleilyn jälkeen kadonnut, »sinä tulet onnettomalla hetkellä.» He kertoivat hänelle kiinnityksestä ja uhkaavasta perikadosta.

»Niin», sanoi Anna, »ei ole edes sänkyä sinulle», ja sitten hän kertoi yövieraistaan, vaimoraukasta ja lapsesta ja rikkaasta miehestä, jolla oli hylkeennahkaturkit.

Henry kuunteli hyvin tarkkaavaisena äidin puhetta miehestä, ja hänen silmiinsä syttyi yhtäkkiä kirkkaan älyn välähdys.

»Tosiaankin, isä, nyt minä keksin keinon!» huudahti hän. Sitten hän sanoi hiljaisella äänellä: »Puhutaan hiljaa, isä. Tuolla herrallahan oli hylkeennahkaturkit?»

»Oli», sanoi isä.

»Isä», sanoi Henry, »minä näin erään miehen reessä suon kohdalla. Hänellä oli rahoja kädessään ja hän laski niitä ja hymyili tyytyväisenä — viiden dollarin kultarahoja — kaikkiaan 1,825,456 1/4 dollaria.»

Isä ja poika katsoivat toisiaan.

»Minä ymmärrän sinun tarkoituksesi», sanoi Enderby vakavasti.

»Me kuristamme hänet», sanoi Henry.

»Tai lyömme hänet kuoliaaksi», sanoi isä, »ja maksamme kiinnityksen.»

Anna katsoi toisesta toiseen, ja ilo ja toivo taistelivat hänen silmissään surun kanssa. »Henry, minun Henryni», sanoi hän ylpeänä, »minä tiesin, että sinä keksisit keinon.»

»Tulkaa nyt», sanoi Henry; »ota lamppu, äiti, ja sinä, isä, ota nuija», ja riemullisin sydämin ja hiljaisin äänin nuo kolme hiipivät portaita ylös.

Vieras lepäsi syvään uneen vaipuneena selin heihin.

»No, äiti», sanoi John Enderby kovalla äänellä, »pidä lamppua hiukan lähempänä; aivan korvan juureen kai on paras, Henry?»

»Ei», sanoi Henry käärien ylös hihansa ja puhuen riuskan arvovaltaisesti, mikä puki häntä niin hyvin, »isku vasten leipäläpeä vaikuttaa nopeammin ja paremmin.»

»Hyvä, hyvä», sanoi John Enderby ylpeänä hymyillen, »tee niinkuin tahdot, poika, ymmärrät itse parhaiten.»

Henry kohotti nuijansa.

Mutta kun hän teki sen — mitä nyt, mitä se oli?

Suon yli kantautuivat kylän kirkolta syvät kellonkumahdukset, jotka ilmoittivat keskiyön hetkeä.

Yksi, toinen, kolmas — kumahdukset kuuluivat niin selvästi näin raikkaalla ilmalla. Melkein samassa alkoi kyökin kello alhaalla äänekkäin lyönnein ilmoittaa sydänyön hetkeä. Talon kanalassa alkoi kukko kiekua kaksitoista kertaa ja lehmät samoin hiljaa ynistä ja siat röhkiä toivottaen hauskaa joulua ja rauhaa maanpäällä ja ihmisille hyvää tahtoa.

Nuija putosi Henryn kädestä jysähtäen lattialle. Nukkuva heräsi ja nousi istumaan sängyssään. »Isä! Äiti!» huudahti hän.

»Poikani, poikani», nyyhkytti isä, »me arvasimme että se olit sinä. Me tulimme herättämään sinua.»

»Niin, minä se olen», sanoi William hymyillen vanhemmilleen, »ja minulla on mukanani miljoona dollaria. Tässä ne ovat», ja sitten hän irroitti vyönsä ja luki pöytään miljoonan dollaria.

»Jumalan olkoon kiitos!» huudahti Anna; »nyt ovat huolet ohi. Näiden rahojen avulla maksamme kiinnityksen — ja Pinchem & C:o'n verenimijät eivät voi meille enää mitään.»

»Oliko talo kiinnitetty?» hämmästyi William.

»Oli», sanoi John Enderby, »henkilöille, joilla ei ole laisinkaan omaatuntoa ja joiden ahneus on melkein vienyt meidät haudan partaalle. Katsoppas, miten hän on vanhentunut, poikani», ja hän osoitti Annaa.

»Isä», sanoi William syvästi katuvaisella äänellä, »minä olen Pinchem & C:o. Taivas olkoon minulle armollinen! Nyt minä näen sen. Minä näen miten paljon kärsimystä olen aiheuttanut kootessani miljoonani. Minä annan heille takaisin kaiken, minkä olen vääryydellä riistänyt.»

»Ei», sanoi äiti, »sinun katumuksesihan on tosikristityn katumusta. Se riittää. Sinä voit hyvällä omallatunnolla pitää rahat. Me voimme pitää niitä meille uskottuna omaisuutena, ja joka kerta kun me omaan laskuumme annamme niistä velaksi dollarin, me ajattelemme että se on meille uskottua omaisuutta.»

»Niin», sanoi John Enderby hiljaa, »äitisi on oikeassa. Rahat ovat uskottua omaisuutta, ja me hankimme niillä taloon uusia kotieläimiä, ostamme Jones'in talon ja pidämme sitä kaikkea meille uskottuna omaisuutena.»

Samassa avattiin huoneen ovi. Eräs nainen näyttäytyi oviaukossa. Hän oli Caroline, Annan empiretyyliseen yönuttuun pukeutuneena.

»Kuulin teidän äänenne», sanoi hän. Mutta kun hän näki Henryn, häneltä pääsi kova huuto.

»Minun mieheni!»

»Minun vaimoni!» sanoi Henry sulkien hänet syliinsä.

»Oletko sinä lähtenyt Sing-Singistä?» huudahti Caroline riemullisesti.

»Olen, Caroline», sanoi Henry, »enkä aio milloinkaan palatakaan sinne».

Ja harrasta iloa tuntien jälleen kokoontunut perhe lähti taas alakertaan.

Lehtikuusihalot rätisivät taas liedessä. Kirnupiimäruukku kulki kädestä käteen. William ja Henry kertoivat kertomistaan seikkailujaan. Jouluaamun ensimmäinen sarastus tunkeutui huoneeseen oven lasiruudun läpi.

»Voi, poikani», sanoi John Enderby, »pysykäämme tästä lähin kapealla polulla. Kuinka sanookaan Hyvä Kirja: 'Lyhin välimatka kahden pisteen välillä on suora viiva.'»

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PUKINSORKKA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- PUKINSORKKA
- SISÄLLYS
- TEKIJÄN ESIPUHE.

- HÄMMÄSTYTTÄVÄ SALAISUUS ELI SUUREN SALAPOLIISIN MUODONVAIHDOS

- KERTOMUS HENKIMAAILMAN ILMIÖISTÄ

- GUIDO ULJASRINTA GENTISTÄ — ROMAANI RITARIAJALTA

- KOTIOPETTAJATAR GERTRUD ELI VAIN SEITSEMÄNTOISTA

- SARKATAKKI SANKARI ELI HEZEKIAH HAYLOFTIN ELÄMÄNTAISTELU HÄNEN NUORUUDESSAAN.

- SUUREN SIELUN SURUT JA KÄRSIMYKSET ELI MARIE LÖRRPPÄKOFFIN MUISTIINPANOT

- YLÄMAAN HANNAH ELI LOCH AUERLOCHERTYN LAIRDI

- KAMALA MERIMATKA VANHANAIKAINEN MERIROMAANI
- JOULU VANHASSA KODISSA — JOULUKERTOMUS
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE