Ajanwiete lapsille
Date: 2026-08-08T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Ajanwiete lapsille

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ajanwiete lapsille

Author: Jakob Tengström

Translator: Otto Tarvanen

Release date: August 8, 2026 [eBook #79306]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: J.C. Frenckell ja poika, 1886

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79306

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AJANWIETE LAPSILLE ***

language: Finnish

AJANWIETE LAPSILLE

Kirj.

Jacob Tengström

Suom.

Otto Tarvanen [Otto Tandefelt]

Helsingissä, J.C. Frenckellin ja Pojan luona, 1836.

SISÄLLYS:

Esipuhe. 1. Lapsien pitää aina ja mielusesti wanhempiaan totteleman. 2. Satu. 3. Kauniit woatteet. 4. Elä koskaan luota omaan wiisauteesi. 5. Kowasywämminen Poika. 6. Onnettomat Pojat. 7. Ihtepäinen Kärpänen. Satu. 8. Helläsywämminen tyttö. 9. Hywä tyttö. 10. Aina pitää tekemän hyweä ja kart'taman pahoa salasuuwessakin. 11. Uneton lapsi. 12. Kumpanenko oli wiisaampi? 13. Nimipäiwä. 14. Totuuteen harjauntuneet lapset. 15. Ensin pitää työtä tekemän, siitte leikihtemän. 16. Sisarusten keskinäinen rakkaus. 17. Imeisen arwo on sitä myöten kun häntä lapsena opetetaan. 18. Wähästä säikähtäwä poika. 19. Joulu-aatto. 20. Hywät tawat owat suuremmasta arwosta kun kauneus. 21. Jo lapsuuwesta pitää kokeman harjauntua puhtauteen ja järjestykseen. 22. Laiska ja suruton Poika. 23. Turha on pelätä pimeässä. 24. Lapset ja eläwäiset. 25. Totinen lapsi. 26. Aina pitää karttaman pahoja ja roswo ihmisiä. 27. Kissa. Wanha ja nuori Hiiri. 28. Lapsena pitää jo oppia neännyttämään himonsa. 29. Ahnas rankasoo ihtensä. 30. Kuka uskoo walehteliata? 31. Että soaha tehä mitä ihte lysteä ei ole parain. 32. Luonnoton rohkeus soattaa useen onnettomuuteen. 33. Wesikoarre.

ESIPUHE.

Tämä Kirja on suomentama Peä-Pispa wainoan J. Tengströmin ansiollisesta Ruohtalaisesta Kirjasta: Tidsfördrif för mina barn, joka jo menneellä wuosisa'alla painettu, kuitenkin wielä on pysynyt mainiona lasten kirjana.

Tästä keännöksestä olen jättänyt pois melkeen kaikki runoilemat. Syy siihen on etten ole waronut niijen oikeen minun käsissäni luonistuwan.

Sawon puheenpartta, jota jo monessa kirjassa tawataan, olen tässä pannut ikäänkun perustukseksi, woan olen sitä wäliste muutellut ja lisännyt muillakin puheenparsilla; olen siis kirjottanut sanoja wäliste wähan erilailla, kun niitä tawallisesti kirjotetaan.

Tästä seuroa muutamia sanoja werrattawiksi e.m.

Soari yhtä kun saari.
Moa y.k. maa.
Teällä y.k. täällä.
Weännän y.k. wäännän.
Tuloo y.k. tulee.
Menöö y.k. menee.
Tahon y.k. tahdon.
Teijän y.k. teidän.
Rakkauwen y.k. rakkauden.
Sa'e y.k. sade.
Sa'an y.k. sadan j.n.e.

Laweampi selitys taitasi tässä olla sopimaton. — Siis waikenen toiwoen kirjalleni lukian suosion.

Suomentaja.

1. LAPSIEN PITÄÄ AINA JA MIELUISESTI WANHEMPIAAN TOTTELEMAN.

Kaksi weljestä, Wilppu ja Juonas saiwat syksy-iltana, koska ilma oli erinomaisesti kaunis ja hyö ahkerasti oliwat lukeneet, isältään luwan mennä puutarhaan iloilemaan sillä kowalla eholla, että pysysiwät puutarhassa, eiwätkä juoksisi kauwemmaksi.

Puutarha oli iso ja kaunis, ja pojilla oli siellä hetken aikoa warsin hupanen olo.

Mutta samalla Wilppu hawahti, että puutarhan takanen hila [Hila, toisin paikon portti.], jonka ulkopuolella oli suuri tiheä mehtikkö, oli auki. "Juonas," se sano, "kahto! hila tuonne metistöön päin on auki; mennäänpä sinne! Siellä wasta juoksu käwisi loatuun," [yksi kun laatuun.]

Juonas. Mutta eikö isä kieltänyt meitä menemästä puutarhan ulkopuolelle?

Wilppu. Niin; se warotti meitä woan kauwas juoksemasta; tullaanki kohta takasin, niin emme sitä tarwihte pelätä. Woi, kahtoppa Juonas, se sano, samassa kurkistaen hilasta mehtikköön — kas, teällä on kaunis! Joka ihte mielusesti teköö eli haluaa jotain, sitä ei paljon tarwihte wietellä, sanotaan wanhassa sananlaskussa; niin nyt oli Juonaankin kanssa. Wasten isänsä kieltoa meniwät pojat mehtikköön, jossa juoksenteliwat ristiin rastiin. Mutta jo rupesi ilma kolkkonemaan ja illan pimeneminen muistutti heitä menemään kotiin.

Mutta pojat oliwat jo juosseet niin kauwas tiheässä mehtistössä, etteiwät eneä osanneet puutarhaan. Ilta pimeni pimenemistään, ja hetki, jona niijen piti oleman wanhempiensa luona, aikoa sitte siwute. Hä'ääsään [yksi kun hädässään.] rupesiwat itkemään ja korkeasti huutamaan apua.

Koska lapset wiipywät yli meärätyn hetken, meni isä puutarhaan niitä hakemaan. Onneksi sattu se kuulemaan heijän huutoansa, ja meni siis sitä kohen. "Nyt ihte neätten," se sano heitä hiljankin löywettyä, "kuinka käypi tottelemattomille ja ymmärtämättömille lapsille, kun eiwät kuule wanhempiensa käskyjä ja warotuksia! Minä kyllä ajattelin että tämä eli wielä jotain pahempata soattasi teille tapahtua; sentähen käskin teijän pysymään puutarhassa. Mutta kun ette minua totelleet, niin ette tästä lähin millonkaan [Millonkaan on Sawon puhessa yksi kun koskaan Hämeen ja muijen.] peäse kahenkesken puutarhaan iloilemaan."

Isä piti myös tämän uhkauksen; sentähen koska ei isä eli äiti joutanut seurata lapsia, täyty heijän olla huoneessa, katuen tottelemattomuuttaan.

Yhtenä päiwänä kun ikään istumat äitinsä suojassa, puhu äiti niille seuroawan sa'un, [yksi kun sadun.] että tarkemmasti tulisiwat tietämään, kuinka tarpeellinen on, että lapset tottelewat wanhempiansa.

2. SATU

Rikas Kauppias, joka kaukaiselta ulkomoalta oli tuottanut ihtelleen kolmet pientä ja warsin kaunista kultakaloa, [Indian meressä löytyy pieniä kaloja, jotka kullan-näkösyytensä tähen kuhtutaan kultakaloiksi.] peästi niitä pieneen, sitä warten kaiwettuun lammikkoon, josta puro oli juoksetettu isoon järween. Sinne niitä peästäissään hän anto niille seuroawan opin eli warotuksen: "kalat! kalat! jos tässä uuwessa asumuksessanne aina tahotten olla onnelliset ja tyytywäiset, niin kätkekeä mieleenne nämä kaksi asiata: ensiksi, ei koskaan piä uimanne tealtä tuonne isoon järween, joka on tämän wieressä, ja toiseksi ei koskaan oleman wein pinnassa niinkuin nyt, jos en minä ole soapuilla."

Se käwi joka päiwä kahtomassa pieniä kalojaan, istu toisinaan rantapenkereelle, wiskasi niille wehnäsen eli nisun mureneita, joita ne näpeästi söiwät, ja uuwisti joka kerta hywyywellä warotuksen, jonka hän anto niille, ensin niitä sinne pannessa.

Ensimmältä ne tarkasti kuunteliwat hänen warotusta, ja oleskeliwat myös mieluisesti sen jälkeen; mutta aiwan wäleen kyllästywät etuinsa ja pieneen lammikkoonsa, ja puheliwat siis ihmetellen ja nurisemalla isäntänsä opista, eiwätkä ymmärtäneet minkätähen niitä oli kielletty nousemasta wein [yksi kun weden.] pintaan, tahi puroa myöten uimasta isoon järween. "Käyhän se ihtekkin tuolla yläällä ja iloitteloo," sano yksi niistä, "miksi hän kuitenkin kieltää meitä olemasta ies [Edes Savossa ies.] pikkuruisen ylempänä?" "Ja meijän aina täytyy olla tässä ahtaassa potakossa," sano toinen kala; "mitä haittoasi jos wähän jaloteltasimme isossa järwessä?" — "Tosin hän on kowa ja meitä kaehtiwa," sano toas ensimmäinen, "koska hän ei soisi meille sitä iloa." — "Minä en hänestä eneä huoli," lausu toinen, "mutta menen hänen kiusalla isoon järween, ja näytän ettei siellä ole waarasa olla." — "Ja minä nousen sill' aikana wein [yksi kun weden.] pintaan, annan auringon ihteäni lämmitellä ja pulauttelen ilosesti."

Mutta kolmas kultakala oli toisia viisaampi; se arweli ihtekseen: "Totta hywällä isännällämme on syyt, joijenka tähen olemme soaneet nämä warotukset. Epäilemätä hän paljon meistä pitää ja suopi onneamme, ei suinkaan hän muuten niin usein tulisi meitä terwehtimään, antasi wehnästä, ja olisi ilossaan kun syömme joka mureneen. Ei ikään hän ole kowa meitä kohtaan, mutta hänen neuwot lieneewät meille hyöwylliset; waikka en minä niijen hyötyä ymmärrä, olen kuitenkin hänelle kuuliainen."

Tämä hywä ja ajattelewa kala pysy kauniisti lammikon pohjassa, mutta toiset tekiwät uhkauksiensa jälkeen. Ensimmäinen ui puroa myöten isoon järween, ja toinen iloili weinpinnalla päiwänhelteessä, ja kumpanen nauro sywämmen pohjasta kolmannelle, joka ei näin ymmärtänyt ihteään huwitella.

Mutta mikäs tapahtu? Tuskin ennätti ensimmäinen tulla isoon järween, kun samalla tuli suuri nälkäinen hauki, joka nielasi sen. Sissiwä kalalokki äkkäsi toisen kultakalan leikastelewan weinpinnassa, otti sitä kynsiinsä ja nielusi sen kohta.

Kolmas kultakala, joka totteli isänteänsä, oli lewossa eikä tietänyt weljiensä kuoleman tuskasta.

Sywämmessään oli isäntä ilonen tämän hywän kalan tottelewaisuuwesta, ja toi sillen aina paraimman elatuksen. Sentähen se myös eli wanhaksi ja tyytywäisesti pienessä lammikossaan.

"Lapseni! seuratkoa aina," sano äiti lopetettuaan tämän jutun, "sen hywän ja kuuliaisen kultakalan esimerkkiä, että teillen maalimassa [yksi kun maailma.] käwisi hywin, ja wanhempanne teistä saisiwat pitkällisen ilon ja ikuisen huwituksen."

3. KAUNIIT WOATTEET.

Pieni Karoliina oli äijiltään äsköttäin soanut kotona tehyt puummuliwoatteet, ja uuwet kengät, että se olisi siististi puetettu, kun se jonkun kerran äitinsä kanssa peäsi terwehtimään tuttawiaan. Hänen peän kaunistuksella ei äiti paljon waiwannut ihteään, woan keäräsi tyttärensä luonnosta kauniit hiukset palmikolle peänla'elle.

Mutta kun Karoliina kyläilemässä ollessaan, näki lapsia silkkiwoatteissa, koreissa hatuissa ja soreissa woatekengissä, niin se häpesi kun ei hänellä ollut niin kaunis puku kuin niillä, ja rupesi siis kotiintultuansa kiusaamaan wanhempiansa ostamaan hänellekin yhtä kauniita woatteita, kuin oli muillakin pienillä neijoilla. [Neito, toisin paikon neitsyt.]

Mutta isä saneli: "Se ei tie mitään kuinka kauniit woatteet owat, kun woan owat eheät ja puhtaat. Kauniit woatteet owat lapsille warsin sopimattomat, sillä hyö eiwät osoa niitä warottoa, ja sattuwat useen semmosen turhan koreuwen kautta wahinkoon." Mutta Karoliina kiusasi ehtimiseen, ja lupasi parauwen jälkeen warotella soreata pukuaan, jos isä hänelle ostasi semmosen, ja lupasi myös isommalla huolella ahkeroija hywyyttä ja kuuliaisuutta wanhempiaan wasten.

Isä piti paljon tyttärestään ja myöty siis tässä asiassa nouwattamaan Karoliinan mieltä, jotta se ihte tulisi tuntemaan, ettei kauniit woatteet soata ihmisen onnellisuuteen ja autuuteen.

Jo oli Karoliinan uusi komea puku walmis, jossa se halusi kohta naytteä ihteänsä. Tämä toiwottu hetki tulikin pian. Huomenna se kuhtuttiin äitinsä keralla käwelemään eli lysteilemään kaupunnin ewustalla olewallen ihanalle tantereelle, muijen hänen ikäsien pienien tyttöjen seurassa. Kukin arwannoo Karoliinan nyt kaikella mokomin tahtoneen olla puettu uusilla komeilla woatteillaan. Mutta mitä tästä? Ilta rupesi jo lähestymään: ruoho oli kasteesta kostea ja ilma kolkkoni, jonka tähen ohuissa silkkiwoatteissa puettu Karoliina wäleen wiluuntu. Kaipauksella se jo muisteli lämpösiä puummuli-woatteitaan, ja äiti sitä nuhteli turhan kopeutensa. Kun toiset lapset ilosesti ja kepperästi juoksenteliwat e'estakasin [toisin edestakasin.] nurmella, noukkien ihania kukkasia, joilla niityt ja mehtät runsaasti oliwat kaunistetut, teki Karoliinankin mieli heijän joukkoon, mutta kun sille sanottiin, että hänen siwakkaat kengät ja kauniit hameensa helmat jo oliwat kastuneet, ja warsin pilauntusi, jos se menisi tien wiereen, täyty sen erkauntua toweriensa seurasta ja yksinään joutilaana outtaa heijän takasin tuloa.

Nyt meni tie kummun ylite tiheätä koiwikkoa myöten. Toiset lapset peäsiwät helposti wiijakon läwite, mutta kauniissa puettu Karoliina oli joka hetki woarassa liehuwasta silkkihameestaan tarttua oksiin. Paraillaan kun se koki warotella helmojaan, se ei äkännyt tien ylite kaartunutta puuta, woan meni sitä wasten, löi ohtansa ja rikko samassa peräti korean tukkarakennuksensa. Muut lapset rupesiwat nauramaan Karoliinalle ja tämä pila wihlasi niin sen sywäntä, että se oli puheta itkemään. Nyt rupesi sen ruumis ahtaista woatteista käymään niin helläksi, että hän tuskin peäsi liikahtamaan. Tyttö rukoili siis äitiänsä menemään kotiin, mutta hänen tähtensä yksinään ei soatettu rikkoa koko seuran iloa. Sentähen se istu itkussa silmin outtamaan siksi kun toiset paloasi, silla se ei eneä jaksanut käwellä etemmäksi ahtaassa puwussaan.

Muita outtaissa oli aika aiwan pitkä, ja se ajatteli monasti ihteksensä: "Kyllä isällä oli oikeen! Kumpa olisin ottanut hänen neuwot warteen!"

Hetken perästä palasiwat toiset, etäällä jo huutaen: "Juokse, juokse Karoliina! Tuossa paikassa rupeaa satamaan; kahto tuonne! tuo musta, mehewä pilwi lähestyy meitä ehtimiseen!" — Karoliinan täyty siis ruweta juoksemaan niin siewään kun taisi; mutta toiset lapset juoksiwat pian sen siwute ja ennättiwät pois sateen alta, mutta kömpelö Karoliina jäi kauwas jälkeen, kastu ihoa myöten, puotti toisen kenkänsä ropakkoon ja tuli wasta ison aikoa jälkeenpäin itkien ja leähöttäen kotiin. Wielä peälliseksi hän sai niin kowan yskän tästä onnettomasta lysteilemisestä, ettei moneen wiikkoon tohtinut mennä pihalle.

Hänen uuwet soreat woatteet tuliwat sateelta niin soastutetuksi eitteiwät eneä kelwanneet piteä. — "Wieläkö nyt, tyttäreni!" lausu sillen isä, "tahtosit silkkiwoatteita ja aina olla yhtä korea kun wiimen, ollessasi kyläilemässä?"

"Ei, isä kultani!" wastasi Karoliina ujosesti,"kyllä jo tiijän, ettei autuus ole komeassa puwussa. Olen siis paljon tyytywäisempi jos hywät wanhempani antawat minun käywä entisissä kotikutosissa woatteissani, ja unouttawat tämän lapsellisen ymmärtämättömyyteni."

4. ELÄ KOSKAAN LUOTA OMAAN WIISAUTEESI

Monasti oli pieni Lauri isältään kuullut, että lapsien pitää seurata wanhempien ja ymmärtäwämpien ihmisien neuwoja, sillon koska ihte wielä owat pienet, osaamattomat ja ymmärtämättömät. Mutta se ei ottanut warteen näitä hyöwyllisiä muistutuksia, woan unoutti ne heti.

Isän luwalla oli puutarhan-hoitelia tehnyt Laurille ja hänen wanhemmalle weljelle, Niilolle pienet puutarhat, johon ihte saiwat istuttoa mieleisiä kukkasia, eli mitä ikänä lystäsiwät.

Niilo, muistaen isänsä muistutuksia kysy siis heti hoitelialta mitä hänen piti istuttaman puutarhaansa. Puutarhan hoitelia, jonka nimi oli Perttu, anto hälle monenlaisia pieniä taimia, joita Niilo huolella istutteli ja hoiteli tarkasti Pertun neuwoijen jälkeen.

Perttu tarjosi Laurillenkin yhenkaltasia taimia, mutta Lauri luotti woan omaan wiisauteensa, ja ylenkahto Pertun neuwoja, sanoen: "Mihinkä tuommoset rumat taimet kelpoa? Minä näytän että minun puutarhani tulee paljon koreammaksi kun Niilon." — Se taitto nyt monenlaisia kukkia, pisti niitä moahan, ja isoili [isoilen, isoittelen, ylpeilen.] sitte korean puutarhansa peältä. Mutta toisena päiwänä oli kaikki hänen soreat kukat lauhtuneet ja näiwettyneet. Se repi ne sentähen pois ja pisti toisia siaan; mutta niijenkin käwi yhellä lailla. Näin Lauri monta päiweä istutti ja toas hyljäsi hilwistyneet, mutta tuskastu wiimen puutarhaansa, ja jätti sen sikseen, kaswamaan wesiheineä ja muuta mitätöntä ruohoa.

Aikoa tätä jälkeen oiwalsi hän jotain punertawata, joka kuumotti lehtien wälistä Niilon puutarhassa. "Woi, Niilo, tuleppa kahtomaan," huusi Lauri kummastellen, "mikä teältä punottaa." — Nyt näkiwät pojat isoja mansikoita, jotka jo oliwat joutumaisillaan. "Woi kun en minäkin istuttanut tuommosia," sano katuwa Lauri, "niin olisiwat minunkin mansikat joutuneet!"

Moniaan päiwän perästä Niilon puutarhaan toas puhkesi monenlaisia ihanoita kukkasia. Nyt käwi Laurin mieli warsin pahaksi; se ajatteli katuwalla sywämmellä: "Kumpa minäkin olisin ollut niin wiisas kun Niilo, ja totellut Perttua, niin olisi minunkin puutarha yhtä kukostawa!"

Mutta hywä sywämminen ja siweä Niilo lohutteli weljeään, lausuen: "Elä ole mielipahoissasi; pietään minun puutarhani yhteisesti ja pannaan marjat ja kukat kahtia!" Mutta Perttu nuhteli: "Elä toiste luota omaan wiisauteesi, Laurini! mutta opi tästä seuroamaan ymmärtäwämpien ihmisien neuwoja, kun rupeat jotain tekemään, kuta et ihte ymmärrä, eli johon et ole warttunut."

5. KOWASYWÄMMINEN POIKA.

Antti oli köyhä mäkitupalainen asuwa moalla. Hänellä ei ollut hewosta, jolla olisi wetänyt puita kotiin; siis täyty sen ihte roahoaman polttopuunsa mehtästä.

Yhtenä pakkais-päiwänä wiipy Antti tawattomasti kauwan mehtässä. Sill'aikana ajatteli hän ihtekseen: "Kyllä nyt taitaa hywä waimoni murheksia, kun wiiwyn näin kauwan? Ja mun pieni Heikkini, se hywä lapsi, joka minusta pitää niin paljon, kyllä sekin nyt taitaa itkeä ja huutoa iseänsä? Kohta toki peäsen kotiin: kuinka ne ihastunewat kun näkewät minua! kuinka toas halannewat minua!"

Antti astu majaansa. Hänen puoliso istu murehtien ja wesisilmin lawan reunalla kyynäskolkkasillaan, nojaten peätä kättään wasten ja Heikki seiso itkien sen wieressä, pitäen käsissään äitinsä toisen käen, mutta jonka tämä näytti wetäwän pois poikansa käsistä.

Antti, joka luuli waimonsa ja poikansa olewan pahoillaan hänen wiipymisen tähen, puhutteli heitä ystäwällisesti, ja toimitti, tiellä tawanneensa wanhan köyhän ukon heijän naapurista, joka oli wäsynyt raskaasta puukuormasta. Tätä oli Antti ensin auttanut kotiin, ja sentähen wiipynyt yli tawallisuuwen.

"Se oli warsin kiitettäwä työ," sano waimo itkussa silmin, "ja se on toas to'istus hywästa sywämmestäsi! Mutta minua huolettaa, ettei meijän pieni Heikki ole sinun kaltasesi!"

"Mitenkä," kysäsi Antti, "soattasiko minun Heikkini olla paha? Sitä en olisi uskonut. Tosin se wäliste on wallaton ja pikanen, mutta toiwon kun hän tuloo wanhemmaksi ja ymmärtäwäisemmäksi, että se tasmettuu helläsywämmiseksi ja siweäksi ihmiseksi."

Äiti. Kun sillen ikeä enenöö, sillon se wasta tuloo oikeen julmaksi ja kowa-sywämmisiksi!

Isä. Mitä kuulen Heikistäni? Tule tänne poikani! — keännät woan pois silmäsi. Etkö julkee kahtoa peälleni? Totta nyt lienet ollut aiwan pahankurinen?

Äiti. Soisin ettet koskaan saisi sitä tieteä.

Isä. Puhu kuitenkin mikä on tapahtunut; koska se näyttää katuwan ja häpeäwän rikostaan, niin toiwon hänen kuitenkin ojentawan ihteään.

Äiti. Niin kuule siitte Heikkimme rikos. Poisollessasi aukasin useasti owen, kuunnellen josko sinua jo kuulusi tahi näkysi. Siinä aiwotuksessa auwastuani owea, lenti pirttiin pieni pakkasen käsissä köntettynyt lintunen. Minä otin sen polosen, lämmittelin sitä hengehtimällä käteni wälissa, syötin ja hywäilin sitä niinkun taisin. Samassa tuli pieni Hetu itkein, näyttäen minulle sormeaan, jota hän wahingossa oli leikannut että weri tippu, ja pyysi minun sitomaan kipeätä sormeaan. Minä annon linnun Heikin huostaan, kaston riewun tuohon pieneen walkoseen lasiin, joka riippuu tuossa ikkunan pielessä, ja solmesin sen Hetun sormen ympärillen. Eikö se ollut oikeen?

Isä. Warsin oikeen hywä puolisoni! Mutta mitä Heikki teki?

Äiti. Sill'aikana kun minä sion Hetun sormea, pistiin Heikki nurkkaan linnun kanssa ja — — —

Isä. Mitä hän teki?

Äiti. Repi höyhenet pois siitä polosesta.

Isä. Kaikki höyhenet?

Äiti. Ainuastaan siipiin se jätti muutaman kynän, ja wiskasi siitte linnun pihalle. Kyllä sen arwannet kuinka se kitu kauheassa pakkasessa. Hetkensä kuulin sen siipiään liepsuttawan ja surkeasti wisertäwän, ikäänkun olisi se walittanut kuinka hirweästi sitä Heikki käsitteli; mutta sillon oli jo niin pimeä, etten sitä eneä löytänyt; ehk'ei se tohtinut tulla tänne kun sitä teällä reäkättiin niin pahasti. Siitä asti on mieleni ollut niin paha, etten sinun kotiintulostakaan taitanut oikeen ihastua, enkä huoltani unouttoa. Useen on toiwo, että Heikkikin olisi yhtä hellä ja hywäluontonen kun sinä, minua ihastuttanut, mutta tämä toiwo on minua pettänyt. Et sunkaan sinä lapsenakaan ollut niin kowasywämminen kun Heikkimme? Pelkeän sen wanhemmaksi peästyä tulewan warsin jumalattomaksi ihmiseksi!

Isä. Ole murehtimata, hywä ystäwäni! Tosin on Heikki tehnyt warsin hirweän ja jumalattoman työn, mutta toiwon kuitenkin hänen parantawan ihteään. Mutta jos ei hän täytä tätä toiwoani, niin hän ennen kuolkoon, että ies peäsisimme häntä pahantekiänä näkemästä! — Tule luokseni, Heikki! Neätkös kuinka olet soattanut wanhempasi mureeseen! — Sinä itket; kyllä onkin sinulla syytä itkeä! Julmuutesi sitä pientä lintua kohtaan liikuttaa minuakin. Jos minä tekisin sinun kanssa samalla lailla kun sinä linnun kanssa, riisusin sinua alastomaksi ja heittäsin pihalle pakkaseen, mitähän wirkkasit? Nyt minulla olisi syytä suuttua sinuun ja rangasta sinua, mutta toiwon wasta olewasi hellempi luontokappalille. — Kuule, waimo kultani! noukitaan nyt höyhenet, jotka Heikki äskön repi linnusta, siotaan ne wihkoon ja pannaan owen päälle naulaan riippumaan. Olkoon Heikille rangastus että hän joka päiwä täytyy nähä tämän muistutuksen rikoksestaan, ja hän siis tulisi ajattelemaan ansahteneensa tämän rangastuksen.

Heikin wanhemmat kokoiliwat höyhenet ja paniwat naulaan riippumaan.
Heikki itki katkerasti kun hän näki ne naulassa, sillä, se arweli:
"Wieraat jotka toisinaan tulewat meille, soattawat kysyä, minkätähen
nuo höyhenet riippuwat naulassa, ja wanhempani ehkä ilmottawat syyn."

Siitten anto isä sille seuroawan warotuksen: "Aina pitää muistamasi, että luontokappalilla, niin suurilla kun pienillä, on tunto ikäänkun meilläkin. Siis ei niille millonkaan piä tekemän pahoa, sillä ne tuntewat siitä kiwun niin hywin kun sinäkin, jos joku sinua löisi. Jumala holhoo niitä niinkuin meitäkin isällisellä rakkauwella, eikä salli että myö niitä waiwataan ja reäkätään. Se pieni lintunen, joka wilussaan lenti tupaamme lämmittämään ihteään, eihän se tehnyt mitään pahoa; miksi sinä siis reäkkäsit sitä niin kauheasti, noukit siltä höyhenet ja wielä peälliseksi wiskasit sen pakkaseen kärsimään wilun kauhean kuoleman? Etkös sillon ollut warsin jumalaton ja kowasywämminen?"

Heikki katu kaikesta sywämmestä tätä rikostaan, pyysi itkien anteeksi isältään ja äijiltään, luwaten ei koskaan eneä kowasywämmisyytensä kautta huolettoa hywiä wanhempiaan.

Ensimmältä eiwät wanhemmat luottaneet tähän lupaukseen; mutta wiimen koska hän oli antanut monta esimerkkiä hellästä sywämmestään, warsinkin köyhiä ja wiheliäisiä kohtaan, unouttiwat wanhemmat surullisen tapauksen linnun kanssa, toiwoen lapsensa wuosia myöten warttuwan auttawaiseksi ja helläksi luontokappaleita ja tarwihtewia ja wiheljäisiä imeisiä wastaan. [Ihminen, Sawon puheenparren jälkeen imeinen.]

Yhtenä päiwänä kun Heikki huolellisesti kahteli owen riimalla riippuwia höyheniä, sano hänen äitinsä: "Jos isäsi myötyy, niin otetaan pois nuo muretta [14. Mure, yksi kun murhe.] herättäwät höyhenet, koska iloksemme olemme hawanneet sinun päiwä päiwältä harjauntuwan hywissä tawoissa."

Isä. Mielusesti, hywä poikani! nyt otamme pois höyhenet ja kun iltasella tehään walkea takkaan, poltamme ne, to'istukseksi että nyt uskomme sinun olewan taipuwa kaikkeen hywyyteen.

Niin sanottu ja niin myös tapahtu. Heikki ihastu kuultuaan wanhempiensa nyt ajatteleman hänestä niin hywästi, eikä millonkaan eneä antanut heille syytä huoleen.

6. ONNETTOMAT POJAT.

Pariisissa, Rankriikin peäkaupunnissa, oli kauppias, jolla oli kaksi poikoa, nimeltä Tuomas seihtemän ja Joakko kuuwen wuo'en wanha. Näitä poikiansa rakasti isä isällisellä helleywellä. Useen täyty hänen kauppa-asioitaan toimittaen matkustella pitkiä matkoja, ja sillon sen myötä aina oli kaksi la'attua pistuolia. Mutta kun hän tuli kotiin laukasutti hän ne tawallisesti eli poisotatti laijingin, ettei niijen kautta soattasi tapahtua wahinkoita.

Kuitenkin oli hän kowasti kieltänyt poikiaan koskemasta näihin ampuaseisiin, sillä lapset eiwät ymmärrä niitä käsitellä ja taitasiwat wäleen wahingoittoa ihteään ja muita ihmisiä. Se oli myös wakaasti warottanut heitä wasta wanhemmaksikin tultua hypistelemästä ja leikihtelemästä niin woarallisilla aseilla, koska useen semmosen huolimattomuuwen kautta on isot wahingot ja suuret onnettomuuwet tapahtunut.

Yhtenä päiwänä kun Kauppias toas palasi tawallisista matkoistaan, käski hän yhen palwelian heti laukasemaan pistuolit, ja siitte panemaan niitä hänen huoneeseen tawalliselle paikalle. Että pojat niitä käsittelisi, eli ies niihin koskisi, sitä ei hän uskonut, koska se heiltä oli kowasti kielletty.

Mutta kuinka käwi? Seuroawana oamuna kun isä oli toimituksillaan pois kotoa, pujahti Tuomas ja Joakko isänsä suojaan, jossa heti äkkäsiwät pistuolit. "Ollaanpa sotasilla!" sano Tuomas nuoremmalle weljelleen, samassa sillen antaen yhen pistuolin, ja ihte pitäen toisen. — "Mutta etkö muista," sano Joakko, "että isämme on kowasti kieltänyt meitä niihin koskemasta?"

"Muistan kyllä!" lausu Tuomas, "mutta tiijän myös ettei, nämä ole la'attuna, sillä isä laukasuttaa ne tawallisesti, ennenkun niitä soa tuuwa huoneeseen. Olisikko näitä siis woarallinen käsitellä? Neätkö Joakko! kyllä minä osoan wiritteä," se sano, samassa wirittäen kumpaset pistuolit. "Isämme tarkotus lie ainuastaan, ettemme käsittelisi la'attuja pyssyjä. Seiso nyt siinä, minä seison teällä; kuuntele tarkasti kuten käsken, ja kun sanon: Laukase, niin pitää painamasi tuota rautoa, että pyssy laukioo."

Pojat seisowat nyt wastatuksin ja käyttiwät ampuaseitaan Tuomaan komannon jälkeen: "Warolta! Kunniaksi! Tähteä! Laukase!" Yht'aikoa laukesi kumpanen pistuoli suurella paukauksella, ja pojat koatuwat päin toisensa wereen. Palwelia muka oli unouttanut eli huolimattomuuwesta jättänyt pistuolit laukasemata.

Poikien äiti, joka sattu kuulemaan paukaukset, hyppäsi säikähtyneenä puolisonsa suojaan; mutta Jumala! mikäs onnettomuus teällä aukeni äiti polosen silmien eteen! Se waipu tainiona werisien poikiensa wiereen, juur samassa kun wetiwät wiimesen henkensä. Hiljankin äiti tointu, mutta sillon oli poikien henki jo sammunut.

Hellän äijin kauhea tuska, ja isän katkera mure, joka hänen tullessa kotiin häntä kohtasi on arwattawa. Kun hän aukasi suojansa owen näki hän rakkaat poikansa hengetöinnä, werisillä ja säretyillä muo'oilla. [Muo'oilla, yksi kun muodoilla.]

7. IHTEPÄINEN KÄRPÄNEN. SATU.

Yksi, ainuastaan muutaman päiwän wanha, kärpänen, istu äitinsä kanssa tuwan orrella; hiiluksessa kuohu kiehuwa liemikattila. Wanha kärpänen, jolla oli muuwalla toimittamista, ja siis piti lentämän pois, sano samassa tyttärelleen: "Istu tässä kauniisti lapseni, eläkä liiku paikasta ennen kun minä tulen takasin."

"Miks niin?" kysäsi nuori kärpänen.

"Sentähen," sano äiti, "että pelkeän menewäsi kowin likelle tuota kiehuwata sywyyttä." — Sillälailla kuhtu se kattilata.

Tytär. Olisko se niin woarallinen?

Äiti. Olispa kyllä, silla soattasit puota siihen, ja siis hukkua.

Tytär. Miksikä siihen putoasin; eikös minulla ole hywät siiwet?

Äiti. Syytä en taija selitteä; mutta useen olen nähnyt, että joka kerta kun ylöllisesti rohkea kärpänen on yrittänyt lenteä semmosen höyrywän ylite, on se puonnut sinne, eikä millonkaan tullut takasin.

Nyt luuli äiti sanoneensa kyllä tyttärelleen warotukseksi, ja lenti sentähen pois.

Mutta nuori kärpänen, joka juur ei ollut tyytywäinen tällä warotuksella, puisteli peatään arwellen: "Aina ne wanhat owat turhat! Nyt ei äitini sallisi minulle sitä wiatonta iloa, että lenteä wähäsen ympäri kahtellen moaliman ihanuutta, ikäänkun ei minulla olisi yhtä hywät siiwet kun sillä ihtellään, tahi ikäänkun en osoasi ihteäni warottoa! Mutta sanokoon mitä lysteä, minä kuitenkin sen poisollessa lähen lystäilemään tuonne hänen mielestä niin woaralliseen paikkaan; olispa lysti tieteä kuka minua siihen puottasi?" Nyt se lähti lentämään höyryäwän pa'an ylite.

Mutta haiku ja kuuma höyry wiemisti sitä niin, että se putosi päin kuohumaan kattilaan, johon se hukku tottelemattomuutensa kostoksi.

8. HELLÄSYWÄMMINEN TYTTÖ

Kerran sai pieni Riikka äijiltään pienosen seästö-arkun, jossa se säilyttäsi rahoja, joita wanhemmat sille toisinaan antowat. Yhtenä päiwänä näki äiti seästö-arkun olewan tyhjänä. Se kysy siis mihinkä Riikka oli hukannut rahansa?

Riikka. Tänään, äiti kultani! minä lahjotin niitä.

Äiti. Kellenkä?

Riikka. Yhelle pahankuriselle pojalle.

Äiti. Pahankuriselle pojalleko annot rahasi? Ehkä sen wuoksi että se jättäsi pahat tapansa?

Riikka. Kyllä kait minä sen soisin! Mutta kuuleppa hywä äitini, soammeko myö pyyteä nuita pieniä lintusia, jotka ilmassa lentelewät ja kuinka hywin niitä reäkätä?

Äiti. Ei ikään; ilman syytä, eli ainuastaan tehäksemme pahoa, emme soa niitä reäkätä.

Riikka. Niin minäkin arwelin; sentähen se pahankurinen poika teki warsin jumalattomasti, kun hän otti kiini pienen linnun pojan, joka ei wielä osannut lauloa, elikkä muulla tawalla häntä hyöwytteä, tuskin lenteäkkään; ja sitä se minulle kaupotteli. Lintu raukka huusi niin surkiasti ja olisi lentänyt pois, mutta poika puristi sitä niin kowasti kouraansa ettei se woinut liikkua, eikä walittoa.

Äiti. Mutta mitä sinä teit?

Riikka. Minä heti hyppäsin suojaani, aukasin seästö-arkkuni ja annon pojalle kaikki kootut rahani. Se anto heti minulle linnun, ja minä laskin sen toas wapauteen. Kuinkas ilonen oli nähä sen riemua, kun se peäsi kourastani!

Äiti. Aina on ilosa tehä hyweä niitäkin kohtaan, jotka owat pahankuriset.

Riikka. Mutta ehkä poika köyhyywen pakolla oli niin kowasywämminen?
Totta hän linnulla toiwo saawansa jonkun äyrin?

Äiti. Niin minäkin waron, ettei hän ainuastaan halusta tehäkseen pahoa, reäkännyt pientä wiatonta linnun poikoa.

Riikka. Eikö siis ollut oikeen että annon hänelle rahani lukematakkin?

Äiti. Ei juur warsin oikeen; sillä jos nyt toas tulisi toinen poika kaupottelemaan sinulle pientä lintua, niin ei sinulla olisi rahoja ostoa sitä wapaaksi.

Riikka. Niin pyytäsin hywältä äijiltäni.

Äiti. Mutta jos ei minullakaan sattusi olemaan?

Riikka wastasi epäillen: "Niin — — — niin — — niin olisin warsin neuwoton."

Äiti. Sentähen sinun aina pitää ymmärryksellä ja taiten jakaman ihmisille seästetyt rahasi, silla olla tuhlari on yhtä suuri wika, kun olla liljan ahnas. Sentähen koska pienistä tawaroistaan antaa jollekulle köyhälle, pitää aina muistaman että tarwihtewia on monta, joita myös olemme welwolliset auttamaan, ja siis kullekkin antamaan waraimme jälkeen. Mutta tunsitko sitä poikoa? mikä sen nimi on?

Riikka. En tuntenut; ja eikös äiti minua ole opettanut, ettei piä kysymän nimeä kun taitaa tehä hyweä?

Äiti. Lapseni! tässä asiassa kostaa hellä sywämmesi pienen tuhloamisesi. Missä nyt on seästö-arkkusi? Anna sen minulle, niin toas panen sen täyteen.

Riikka. Kost' Jumala, hywä äitini! Sepä kyllä olisi hywä!

Äiti suuteli sitä ja sano: "Jumala sinua siunatkoon, hywä tyttöni!
Koita aina olla hellä köyhiä kohtaan."

9. HYVÄ TYTTÖ.

Miina puhuen ihtekseen nukillensa: "Wai et sinä, pieni neitoni, taho minua totella! Millon on peä jäpässä, millonka jalat sisään päin ja käsiwarret nuin lengollaan. Niin kauwan minua ärsytät, että wiimen sinuun suutun niinkun äiti toanon [Toanon, myös tuonon.] suuttu minuun, kun löin wierasta koiroa."

"Mikä sinussa on, pieni Miina?" kysäsi äiti, joka samassa hänen oiwaltamata oli pujahtanut huoneeseen, ja kuullut kaikki kun se puhu nukilleen. "Sinä näytät niin yksiwakaselta; eikö nukkisi ole mieltäsi myöten?"

Miina. Ei; se on ihtepäinen, eikä piä peätään, jalkojaan ja käsiään niinkun minä tahon.

Äiti saneli yksitotisesti: "Sentähen uhkoat siihen suuttua?"

Miina wastasi hämmästyneenä: "Siihen suuttua? Mitenkä — — — minä suuttusin! — — — Äiti lie ehkä kuullut kun nukkiani nuhtelin?"

Äiti. Mutta jos en olisi kuullut, ja nyt tähtösin tieteä mitä sille wirkot, etkö sitä minulle sanosi, tahikka saloasitko sitä minulta?

Miina. En ikään; paha tyttö olisin jos wanhemmiltani pitäsin ajatuksiani salasena.

Äiti. Aiwan oikeen lapseni! Tule syliini ja sano mitä nukillesi hoastot.

Nyt puhu Miina äijilleen kaikki mitä jo ennen olemme kuulleet hänen puhuwan nukilleen.

Äiti. Luuletko siis minun öylön [toisin paikon eilen.] sinuun suuttuneen?

Miina. Koska äiti ei minullen ollut niin sulonen kun tawallisesti, niin luulin äijin suuttuneen.

Äiti. Enemmän olin pahoilla mielin ja mureessani kun wihoissani; sillä minua huoletti että niin kowasti hakkasit koira parkoa, ja pelkäsin sen wiimen sinua purewan, kun et ikään tauwonnut lyömästä. Sentähen useen olen pyytänyt sinua luopumaan wallattomuuwestasi, mutta kun et totellut tulin pahoille mielin, jonka tähen lienet luullut minua suuttuneeksi.

Miina. Eikö äiti nytkään suuttunut minuun waikka silla lailla puhun nukkini kanssa.

Äiti. Ei sunkaan, Miinaseni! Lienet sillä lailla puhunut ainuastaan lapsellisesta ymmärtämättömyywestä. Erittäin sain tässä loman [yksi kun tila.] selitteä weärän luulosi, ja antoa sinulle wakuutoksen äijillisestä helleywestäni ja rakkauwestani sinua kohtaan. Oletko nyt tyytywäinen?

Miina. Hywin tyytywäinen! Jospa woan ansahtesin niin hywän äijin rakkauwen! Kumpa toki taitasin warttua niin kuuliaiseksi äitiäni kohtaan, ja niin hywäksi kun tahtosin ja pitäsin olla!

Äiti. Se ei ole waikea, jos woan to'en [To'en, toden.] perästä seuroat neuwojani ja sywämmeesi kätket warotukseni.

Miina. Mielusesti tahon tästä puoleen parauwen jälkeen seurata äitini neuwoja, ettei äiti eneä tarwihtesi olla tyytymätön Miinansa kanssa.

Hän piti myös rehellisesti tämän hywän lupauksensa; ja jos se jonkun kerran unoutti wanhempiensa warotukset, niin ei äiti tarwinnut muuta kun wiittoamalla ojentoa hänen erhetyksiä. Äijin poisollessa se oli yhtä siweä ja hiljanen, kun hänen lässäkin ollessa, aina muistaen äitinsä antamat neuwot ja warotukset.

Silla lailla se päiwä päiwältä harjauntu hywyyteen, eikä äiti koskaan tarwinnut sitä nuhella, ja woitti sen kautta tyytywäisyywen, muijen ja äitinsä korotetun rakkauwen.

10. AINA PITÄÄ TEKEMÄN HYWEÄ JA KARTTAMAN PAHOA SALASUUWESSAKIN.

Lämpösenä ja selkeänä syksypäiwänä sai hieni Koaprel luwan isänsä keralla käwellä kaupunnin ympäristölle, jossa oli monta kaunista ja paraillaan he'elmöitä kantawia puutarhoja. "Minua janottaa niin julmasti," sano Koaprel isälleen, kun oliwat yhen puutarhan kohalla. — "Janottaappa minuakin," sano isä, "mutta meijän täytyy kärsimän janoa siksi kun tulemme semmoseen taloon, jossa rahalla soamme juomista."

Koaprel. Ennen kun sinne ennätämme kuolen minä janoon. Mutta kahtoppa isä, tuossa on iso omenapuu niin suurilla ja ihanilla omenoilla; ne sammuttasiwat ies wähäsen janoamme.

Isä. Kyllä minäkin sen neän; mutta se on toisen miehen puutarhassa.

Koaprel. Mikä sitte? Piste ei ole warsin korkea; kyllä sen ylite pian peäsöö warsinkin kun on semmonen jano kun minulla nyt. Eikö pitäsi kokea?

Isä. Lapseni! elä puhu eläkä ajattele sillä lailla! Tiijät aiwan hywin ettei tämä puutarha ole meijän; se olisi siis sekä synti että häpeä, että warastoa toisen omaisuutta. Jos haltia sattusi meitä näkemään, mitä luulisit hänen wirkkawan?

Koaprel. Tokko tuo moniaasta omenasta Wirkkasi mitään. Mutta eipä sitä nyt näykkään, eikä näy eikä kuulu muitakaan, jotka sille tästä soattasi hiiskua.

Isä. Nyt sinä, poikani, erehtyt. Yksi on kuitenkin joka meitä näköö, ja
Hän pahastusi ja meitä rankasesi, jos tahalla tekisimme pahoa.

Koaprel. Kuka se on? Eihän teällä näy ketään.

Isä. Hän, joka jokapaikassa on lässäolewa, joka meitä aina näköö ja tietää salaisimmatkin työmme. Tunnetko sitä?

Koaprel saneli hämmästyneenä alennetuilla silmillä: "Jumala! hywä kaikkea näkewä Jumala! Kas, Häntä en ollenkaan muistanutkaan! minun mielessäni oli woan kauhea janoni."

Samassa nousi yksi mies, joka oli piilottanut ihteään pisteen takana olemassa nurmikossa, ja siellä kuullut mitä Koaprel isänsä kanssa oli hoastanut. Tämä mies oli juur puutarhan haltia. Sentähen hämmästy Koaprel wielä enemmän; mutta wieras nuhteli sitä aiwan laupiaasti: "Lapsi! kiitä Jumalata, että hywä isäsi esti sinun: kipuamasta minun puutarhaani ja koskemasta minun he'elmäpuihin; sillä, että warjella niitä warkailta, olen puutarhaan wirittänyt ketunrautoja, joihinka olisit tarttunut, ja siis katkassut jalkasi. Mutta koska tottelit iseäsi, niin soat rikoksesi anteeksi, ja annan mielusesti sinulle paraita omenoitani, niillä suutasi kostuttoa, koska kuulen sinulla olewan ankaran janon."

Se meni wähän matkoa, puisti isoa omenapuuta ja toi Koaprelille koko lakillisen makeita mehusia omenoita. Isa tarjosi niistä maksua, mutta se ei ottanut rahoja, pait saneli: "Jumala, joka ei salli pahoa tekewämme, on runsaalla mitalla luwannut palkita sen hywän, kun lähimmäisellemme taijamme tehä. Sentähen toiwon, etteiwät nämäkään omenat, Jumalan siunauksella, ole minulta hukassa."

Isä kätteli ja kiitteli sywämmellisesti rehellistä miestä hywyytensä e'estä ja lähti toas poikineen käwelemään. [E'estä, yksi kun edestä.]

Heti sano Koaprel isälleen: "Se oli warsin rehellinen ja hywä mies."

Isä. Se on aina ollut rehellinen, ja se on hänellen ilo että tehä hyweä, sentähen on Jumala myös runsaasti siunannut sitä.

Koaprel. Mutta olisko Jumala meitä rangassut, jos luwata olisimme ottaneet sen omenoita?

Isä. Etkös kuullut missä woarassa olisimme olleet, jos luwata lähestyimme hänen he'elmäpuita? Eikö olisi ollut kyllä kowa rangastus, jos jalkamme olisi katkenneet, ja ehkä ikämme raajarikkona täytynyt wietella päiwiämme?

Koaprel. Mutta ei se rangastus olisi Jumalalta tullut; silla eikös se äskönen mies lie wirittänyt ketunrauwat?

Isä. Aiwan niin, poikani, mutta Jumalan sallimisen kautta; silla Jumala wallihtoo moalimata ja käyttää tapaukset niin, että kaikki kun tapahtuu on hywille palkaksi ja pahoille rangastukseksi. — Että tarkemmasti selitteä tätä, tahon kertoa tapauksen oman lapsuuteni ajasta.

Koska wielä olin wanhempieni luona, ja olin melkeen sinun ikänen lapsi, oli meillä kaksi puutarhanhoiteliata lähimmäisinä noapurina. Sen nimi, joka asu oikealla käellä oli Luikkanen, ja Maukonen oli wasemmalla käeltä asuwa. Luikkasella oli poika, jonka nimi oli Risto, ja Maukosen poika oli Penttu.

Ristolla oli se paha ja ruma tapa, että yhtenään heitteä kiwiä, ilman arwelemata jos hän sen kautta soattasi tehä wahinkoita. Isänsä puutarhassa hän alinomoa heitteli, että kaikki noapurit pelkäsiwät hänen kiwiä. Luikkanen oli kyllä kowasti kieltänyt Ristoa kiwiä wiskomasta; mutta tahikka hän ei huolinut isänsä warotuksista, elikkä hän ei luullut woaralliseksi että tehä pahoa, kun taisi sitä tehä salasuuwessa. Siis harjauntu se ehtimiseen pahassa tawassaan.

Yhtenä päiwänä kun hän toas oli puutarhassa, kiihkosi se kiwiä heitteä, ja koska hän tiesi isänsä olewan pois kotoa, niin se luuli ihtellään olewan wallan tehä mitä mieli.

Samalla ajalla sattu myös Maukonen poikineen olemaan omassa puutarhassaan, Pentulla oli sama paha tapa kun Ristollakin: niin kauwan kun sitä joku näki, oli se warsin taukea ja siweä; mutta kun woan waro olewansa yksinään oli hän wallaton ja teki kaikellaista koirankuria, jonka kautta se wiimen soatto ihtensä ja Riston onnettomuuteen.

Pentun isä oli muka ottanut la'atun haulipyssyn myötänsä puutarhaan, sillä ampuakseen ahnaita warpusia, jotka joukottain rawihtiwat ihteään hänen marjapensaissa; mutta sill'aikana kun se oli lehtewän puun takana piilossa outtaen warpusien toas kokountuwan, sai Pentun isä sanoman että hänen luona oli wieras, joka kaikella mokomin sitä tahto puhutella. Se meni siis pois, pani pyssynsä puuhun ja kielsi kowasti Penttua siihen koskemasta.

Nyt jäi Penttu yksinään. "Wahingoittasiko se minua," arweli poika, "jos taitawasti käsittelisin tätä pyssyä? Enhän minä sillä tie mitään pahoa, ja wielä toiseksi, ei isänikään neä minua, jotta soattasi tulla pahoille mielin ja torua minua." Se kipusi siis puuhun, otti pyssyn ja rupesi sitä käyttämään niinkuin sotamiehet. Hän wiritti sen myös, laski sen oksalle, suu Luikkasen puutarhaan päin, — sillä pyssy oli niin raskas ettei se muuten jaksanut sitä käsitellä. Samassa lenti teräwä kiwi, jonka Risto heitti isänsä puutarhasta, wasten Pentun silmeä, josta tämä säikähtyneenä tapaturmasesti laukasi puoleksi wiritetyn pyssyn. Kohta kun se paukahti kuulu Luikkasen puutarhasta kauhea woiwotus ja hätähuuto.

Ikänsä oli Penttu toissilmä tämän onnettoman tapauksen jälkeen, ja Riston jalka tuli pyssyltä niin haawotetuksi, jotta se liikkasi elinaikansa.

Koaprel. Woi, woi niitä poika polosta!

Isä. Mutta ei kukaan niitä surkotellut, sillä hyö oliwat tottelemattomuutensa kautta soattaneet ihtensä näin onnettomiksi. Ehkä se myös oli heillen onneksi ja hywäksi, että saiwat tämän koston wallattomuutensa tähen.

Koaprel. Mitenkä, onneksi? Eikö se enemmin ollut niille kowa rangastus?

Isä. Suureksi onneksi on useen pahoille ja wallattomille, että Jumala niitä wähän kurittaa, ja semmosen isällisen kurin kautta estää niitä isommista rikoksista ja wahingoista. Muuten olisi nämä pahanelkiset pojat ehkä wielä kauwan salaisuuwessa harjottaneet pahuuttaan, ja siis taitaneet matkaan soattoa wielä useampia ja isompia wahingoita, eikä ainuastaan ihtelleen, mutta myös muillenkin. Mutta kun jo nuoruuwessaan saiwat näin ankaran kurituksen, oppiwat hyö pelkeämään kaikkeanäkewätä ja tietawätä wanhurskasta Jumalata, joka tietää rangasta salasestikkin tehyn pahan. Siitä päiwästä rupesiwat pojat harjauntumaan siweyteen ja hywyyteen. Neät siis, että rangastus, jos kohta kowa, soattaa olla onneksi ja hywäksi.

Koaprel. Sentähen ompi parempi totella ja kätkeä mieleensä sulosia warotuksia ja neuwoja, niin tulewat suuret rikokset ja onnettomat tapaukset kartetuiksi.

Isä. Muista aina tämän opin, ja olkoon kiihkosi, että opin ja hywien tapojen kautta ansaihta Jumalan ja lähimmäistesi rakkautta.

Koaprel rupesi iltasella lewollisella ja tyytywäisellä sywämmellä wuoteelleen, toiwoen monasti soawansa näin sekä hyöwyllisiä että huwittawia neuwoja.

11. UNETON LAPSI.

"Lapseni et makoa!" sano äiti pienelle Sohwille, "woan heitteleit lewotonna wuoteellasi; oletko kipeä? wai mikä sinua waiwoa?"

Sohwi. Kyllä olen terwe, woan minulla on kowa nälkä.

Äiti. Annonhan sinullen aika woileiwän, ennen moatapanoa?

Sohwi. Hywä äitini! kyllä kait; mutta soatuani woileiwän, tuli meille kerjäläistyttö, ja kun ei sitä kukaan älynnyt, eli joutanut sillen antoa ruokoa, niin minä annon woileipäni. Jospa äiti olisi nähnyt kuinka se ihastu, kuinka hartaasti se minua kiitteli! Totta sillä lie ollut suurempi nälkä kun minulla?

Äiti. Jumala sinua siunatkoon, lapseni! Hywä on olla hellä köyhiä kohtaan, ja siinä teit kiitettäwän työn. Mutta minkätähen et sanonut minullen, ihtesi jeäneen iltaseta?

Sohwi. Minä ajattelin niin paljon köyhän tytön peällen, etten ihteäni muistanut; siitten minua rupesi raukasemaan, ja nukahin siihen paikkaan. Kuka siitte lienöö minua riisunut ja tawallisuuwen jälkeen pannut minua pieneen lawaani?

Äiti. Siis olet nyt soanut kokea, kuinka hywä on nälässä moata. Mutta kuitenkin monen köyhän lapsen täytyy iltaseta rutveta moata.

Sohwi. Ne lapsi raiskat! Sentähen pitäsi meijän joka päiwä niille seästämän palasta, ja kun luoksemme tulewat, aina niillen antaman jotain. Warsin tukala on nälässä ruweta wuoteelleen.

Äiti. Mielelläni, Sohwini, minä tässä asiassa nouwatan mieltäsi, ja olkoon sinun huolena, ettei kukaan peäse luotamme awuta. — Mutta koska sinulla on nälkä, niin nousen heti sinullen antamaan ruokoa.

Sohwi. Kost' Jumala äiti kulta! Siitte toas makoan lewollisesti kun peäsen ilkeän nälän. Kas nyt woileipä maittaa!

12. KUMPANENKO OLI WIISAAMPI?

Kaksi poikasta käweli kerran puutarhassa, jossa ampiaiset oliwat tehneet pesänsä ilomajan kattoon. Puutarhan hoitelia kielsi yksitotisesti poikia koskemasta ampiaisten pesään, silla kun niille teköö rauhattomuutta, ampuwat ne wihollisiaan, josta soawat kärsiä hirmusen tuskan.

"Minua ei millonkaan ampiaiset ole ampunut," sano uskaliaasti yksi pojista, samassa kepillä surwasten ampiaispeseä. Heti tuli joukko närkästyneitä ampiaisia, jotka ampumalla kostiwat pojan järettömän rohkeuwen; mutta tästä wahingosta tuli poika wiisaammaksi.

Toiselle pojalle, joka otti puutarhanholhojan neuwot warteen, ei ampiaiset tehneet mitään.

Kumpanenko nyt pojista oli wiisaampi?

13. NIMIPÄIWÄ.

"Ylihuomenna, elikkä ensi keskiwiikkona on weli Jussin nimipäiwä," sano pieni Kaisa äijilleen. "Mielusesti lahjottasin hänelle jotain, joka olisi sen mieleistä, mutta en wielä ole keksinyt mitään, jota taitasin antoa. Eiköhän äiti tietäsi mitään antimeksi Pienelle Jussille?"

Äiti. Miks eikäs; mutta minkätähen minun pitäsi sinun kautta antaman Jussillen? Etkö luule minunkin mielelläni sillen antawan jotain? Jos minä antasin sinulle jotain antoaksesi Jussille, niin se olisi minä joka antaa lahjan, eikä sinä.

Kaisa. Kyllä niin hywä äiti; mutta antasin niin mielusesti weljelleni jotain.

Äiti. Eikö ihtelläsi ole mitään soweliasta antimeksi weljellesi hänen nimipäiwällä? Arwellaanpa wähän! Pieni myrtipuusi, joka kaswaa kauniissa posliini-astiassa? Se on sinun.

Kaisa huokasi ja lausu: "Mutta se on niin mieleiseni!"

Äiti. Se pieni wuonna, jonka tuonon minulta sait; anna sen.

Kaisa. Siitä en millään muotoa hennosi luopua!

Äiti. Anna siitte ne kaksi Pientä kyyhkystä, joita joka päiwä niin ahkerasti syöttelet ja hywittelet.

Kaisa. Kaikesta omaisuuwestani, äiti kulta, owat ne minusta rakkaimmat.

Äiti. Juur sentähen pitäsit niitä antaman weljellesi. Jos Jussia rakastat, niin pitäsit hänellen antaman jotain, joka myös on sinunkin mieleisesi; muuten ei lahjasta paljon ole.

Kaisa. Pitäsikö minun siis antaman Jussille kaikki kun on minun mieleiseni?

Äiti. Ei ikään, lapseni! Anna hänelle mitä ihte tahot, ja niin paljon kun lysteät.

Kaisa arweli ensin wähän aikoa, mutta sano sitte: "Pienet rakkaat kyyhkyseni minä annan weljelleni, ja sion hänelle kukistostani myös kauniin kukkapätineen." [Ruohtista lainattu sana kukkaranssi ehkä tutumpi kun kukkapätine.]

Nyt otti äiti tyttärensä hellästi syliinsä, sanellen: "Sen kautta ilahutat sekä minua että Jussia."

"Mutta ihtelleni se on wielä ilosempi," sano Kaisa wilkkaasti. "Kuinkas lysti nähä Jussin iloa, kun soa kyyhkyset ja kukkapätineen!"

Äiti. Ylihuomenna soat myös kuhtua Jussin ja omat tuttawasi wieraiksenne, ja puutarhassa hywitellä heitä omenoilla ja muilla makeilla, joita minä sillon teillen annan. Ole sinä emäntä ja Jussi isäntä.

Kaisa suuteli kiitollisesti äitinsä kättä, ja kippaili ilosta, suoten
Juhannuksen olewan jo huomenna.

14. TOTUUTEEN HARJAUNTUNEET LAPSET.

Kun Wilhelm ja Hannu kauniina syksypäiwänä ahkerasti oliwat lukeneet ja siististi ja wireästi toimittaneet pienet askareensa, saiwat hyö äijiltään luwan, jälkeen puolenpäiwan kahenkesken mennä puutarhaan iloilemaan.

Pojat iloiliwat siellä hetkensä kauniisti ja taitawasti, niinkun hywien lapsien tapa aina on sillonkin kun owat yksinään, rupesiwat sitte juoksemaan ympäri puutarhoa, jossa kaswo monta he'elmäpuuta, ja niijen seassa yksi nuori omenapuu, joka nyt ensimmäisen kerran kanto omenoita, erinäisen hywiä; mutta äiti ei wielä noukkinut niitä, sillä se seästi tämän ilosan työn puolisolleen, jonka istuttama puu oli, mutta nyt matkusteli asioitaan toimittamassa.

Poikiensa, jotka aina oliwat tottuneet hänelle kuuliaisiksi, ei hän uskonut koskewan eli maistawan näitä omenoita, koska heitä oli kielletty.

Mutta kun pojat juoksiwat tämän puun siwute, huomasi Wilhelm kaksi moahan puonnutta omenata, joista se heti, unouttaen [Unoutan, yksi kun unhotan.] äitinsä kiellon, anto yhen Hannulle ja piti ihte toisen.

Wasta syötyänsä omenat, juohtu Hannun mieleen, että äiti oli kieltänyt
heitä koskemasta tämän puun he'elmiin. "Woi toki, Wilhelm," sano siis
Hannu, "nyt olemma olleet tottelemattomat ja syöneet isämme omenoita!
Mitähän äiti nyt wirkkaa? Mitenkä paraiten peäsisimme tästä pulakasta?"

Wilhem. Mitä joutawia! Eihän se tiijä että myö olemme niihin koskeneet.

Hannu. Mutta pitäsimme sille ilmottoa tämän rikoksemme; tiijät sen ihtekkin aiwan hywin, että hywä äitimme paraiten antaa anteeksi, jos hänelle tunnustamme rikoksemme ja erhetyksemme.

Wilhem. Mutta kun olemme olleet näin tottelemattomat äitiämme wastaan, niin soamme ehkä wihtoja. Tuo sunkaan ei olisi hauska.

Hannu. Mutta kuitenkin hywin ansaittu.

Wilhem. Kyllä niin lie; mutta äijin on aina sillon paha mieli, ja sitä en mielelläni soisi.

Hannu. En minäkään; mutta eikö se huolettasi sitä wielä enemmän jos hän soapi tieteä rikoksemme, waikka myö salattasimme sitä häneltä? Minä en mitenkään ilosena taitasi äitiäni lähestyä, jos sywämmessäni tietäsin tehneeni pahoa, jota en wielä olisi hänellen ilmottanut, ja soanut siltä anteeksi. Eikö meijän pitäsi punistuman ja häpiämän, kun se meitä rakastaa ja puhutteloo hywiksi lapsikseen, kun kuitenkin rikoksilla, joita siltä saloamme, olisimme mahottomat hänen hywyyteen?

Wilhem. Aiwan oikeen, Hannu kulta! Mennään siis hänen luokse tunnustamaan tottelemattomuutemme! Ehkä soamme anteeksi.

Weljellisesti lähtiwät huolelliset pojat käsi käessä hakemaan äitiään. Kun löysiwät hänen, sano Hannu wapisewalla alaisella eänellä ja ujosilla silmillä: "Hywä äiti, toas olemme olleet tottelemattomat, josta ansaihtemme rangastuksen; mutta elä kuitenkaan meihin pahastu, sillä emme muistaneet että teimme tahtoasi wastaan."

Sitte tarinoi Wilhem mitä jo tiijämme puutarhassa tapahtuneen. Mielellään hywä äiti anto anteeksi totuutta rakastawille lapsilleen, sillä muistutuksella, että toiste tarkempaan panisiwat mieleensä hänen neuwot ja käskyt, etteiwät eneä rikkosi niitä wasten.

15. ENSIN PITÄÄ TYÖTÄ TEKEMÄN, SIITTE LEIKIHTEMÄN.

"Tänään olisi mielestäni warsin ilosa leikitellä," sano pieni Juoseppi isälleen. "Eiköhän isä antasi minun iloilla kaiken päiweä?"

Isä. Kaiken päiweä?

Juoseppi. Niin, hywä isäni, jos saisin luwan? Toisena päiwänä olisin sitä ahkerampi.

Isä. Luuletko olewan rattosan leikitellä niin kauwan?

Juoseppi. Kyllä se olisi hupasa, jos woan isäni on siihen myötywä.

Isä. Etkö siis tänään ollenkaan taho lukea eikä kirjottoa? Tie miten mielit! Mutta minä waron, että päiwä sinullen on warsin pitkä ja ikäwä.

Juoseppi. Kost Jumala, isä kulta! Ei sunkaan tule ikäwä.

Samalla laski poika täyttä jalkoa hakemaan leikkikalujaan.

Siitte leikihti Juoseppi hetkensä ilosesti, ja oli warsin riemussaan, että oman tahtonsa jälkeen soaha iloilla. Mutta kun ei hänen sisaret, jotka oliwat koulussa, joutaneet hänen kanssa leikkiä tekemään, rupesi hän wiimen kyllästymään että yksinään leikitellä, ja meni siis pyytämään äitiään kanssaan kirmailemaan [Kirmailen, yksi kun leikihtelen.], eli tarinoimaan hänelle satuja eli muita senkaltasia kertomuksia. Mutta äitikään ei joutanut olla poikansa huwiksi, sillä hänellä oli kaikellaisia tärkeitä talouwen toimituksia.

Sentähen istu poika nyrpeissään outtamaan sisartensa lupa-aikoa, jona hyö taitasiwat iloilla hänen kanssa. Kun hyö hiljankin tuliwat, hyppäsi Juoseppi heijän wastaan, toimittaen kuinka hän oli heitä ikäwöinyt.

Jokainen terwehti sitä ystäwällisesti, ja rupesi sen keralla leikihtemään, että se wähän wirkistysi ikäwyywestään; mutta Juoseppi ei ollenkaan tullut ilosemmaksi, woan haukotteli eikä ihtekkään tietänyt mitä hän tahto.

Sen wanhin sisar Anni oli lukemaan ahkera, ilonen ja siweä tyttö, se lausu nyt hywyywellä weljelleen: "Juoseppi, mikä sinussa tänä päiwänä on? Sinulla on ikäwä, etkä ole ennollasi [Ennollasi, toisin mielihywissäsi.]. Totta et tänään ole lukenut ahkerasti?"

Juoseppi. Se on tosi! Isä anto minulle luwan leikihteä kaiken päiweä.

Anni. Et lie mielinyt lukea. Juur sentähen sinulla nyt on niin ikäwä, ettei ole lysti ollaksesi sisaristesikaan kanssa. Muisteleppa kuinka hupanen aika on ollut e'esmenneinä päiwinä, kun luit ahkerasti? Neät nyt myös kuinka iloset myö olemme koulussa luettuamme; sentähenpä meillä nyt ahkeruutemme tähen on lupa leikitellä.

Samassa tuli isä lapsiansa terwehtimään, ja kuuli siis kaikki mitä Anni weljelleen wirkko. "Sisaresi puhuu totta," sano isä Juosepille. "Jo minä sulle ennustin ikäwätä, kun et koko päiwänä tahtonut lukea, pait leikitellä woan. Ota siis opiksi, että aika aina on pitkä ja ikäwä työttömälle, ja että hywällä lapsella on lystimpi, kun ensin teköö työtä ja siitte leikihtöö."

16. SISARUSTEN KESKINÄINEN RAKKAUS.

Selkeänä kewätpäiwänä saiwat Kallu ja Hetu luwan seurata iseään johonkuhon kaupunnin ympäristöllä olewaan puutarhaan. Isän puetessa iloiliwat lapset eteestuwassa, jossa Kallu, ilossaan keikkuen ympäri, tapaturmasesti kepillään taitto kalliin ja ihanan kukan, jonka isä kauwan omassa huoneessaan suurella huolella oli hoijellut ja säilyttänyt, kerran siitä soahakseen joutuneita siemeniä.

"Woi, mitä nyt teit?" sano huoletettu Hetu, nostaen lattialta kukan, jonka se wielä piti käessään isän samassa tullessa tupaan. Mielipahoissaan se kahto häneen, sanoen: "Mitä, kauniin kukkaseni olet katkassut? tiesithän mitenkä sitä hoitelin?"

"Hywä isäni," sano Hetu wähän hämmästyneellä eänellä, tarttuen isänsä käteen, "elä ole pahoilla mielin; pelkeän isän meihin suuttuwan."

Laupiaalla eänellä wastaeli isä: "En ole suutuksissa; mutta pelkeän kun tulemme wieraaseen puutarhaan, sinun sielläkin rupeawan taittamaan kukkia, joita neät. Nyt en sinua tohi ottoa mukaani."

Hetun silmät aleniwat ja se lensi punaseksi, mutta ei sanallakaan pitänyt puoltaan kowoa peätöstä wastaan. Nyt ei Kallu kauwemmin taitanut salata totuutta. Itkien se tuli isänsä luokse, suuteli sen kättä ja sano: "Hetu on wiaton, mutta minä, katkasin kepilläni tapaturmasesti isän sorean kukan. Minun siis rangastukseksi pitää jeämän kotiin, ja Hetu soa mennä kerallasi."

Isä, joka sywämmellisesti tuli liikutetuksi näijen hywien lapsien helleywestä toinen toistansa kohtaan, syleili kumpasta, anto suuta ja lausu: "Molemmat oletten minun hywät lapseni, ja molemmat soatte minua seurata. Oli kyllä pahasti tehty Kallulta niin huolimattomasti särkeä kukkastani, josta olen nähnyt niin paljon waiwoa; mutta mielelläni unoutan tämän wahingon, koska neän teijän niin hywästä ja totisesta sywämmestä rakastawan toisianne."

Kallu ja Hetu ihastuwat, eikä hywä isä tarwinnut katua ottaneensa heitä mukaansa wieraaseen puutarhaan.

17. IMEISEN ARWO ON SITÄ MYÖTEN KUN HÄNTÄ LAPSENA OPETETAAN.

"Moalimassa on niin monta walistukseen enemmän ja wähemmän harjauntunutta kansoa," sano kerran ajattelewa Isso isälleen, "ja niin iso erotus ihmisien ajatuksissa ja tawoissa; mikä on syy heijän erilaisiin ajatuksiin ja tapohin?"

Isä, joka aina mielusesti harjotti poikansa opin halua, neuwo häntä siis tässäkin asiassa. "Kansakuntien erotus," se saneli, "tuloo siitä ettei hyö lapsuuwesta kaswa yhelaisessa kurissa, eikä heitä opeteta yhellä lailla." Tätä totistoakseen kertosi isä, pienen poikasen eksyneen wanhemmistaan awaraan sywänmoahan, jossa karhuilla oli wapaa olo. Karhut ei tehneet pahoa lapselle, woan antowat sillen osan ruuwistaan. Sentähen warttu lapsi wiimen niijen kanssa mehteä kuleksimaan, tuli yhtä williksi kun nekin ja kun kaswo isommaksi tuli se yhtä karwaseksi kun karhut, käweli neljällä jalalle, elättäen henkeään kaikellaisilla moan kaswuilla, mutta ei millonkaan oppinut puhumaan, eikä soanut mieltä.

Toinen lapsi oli toas yhtynyt williin lammasparween. Tämä lapsi tuli toas niin lampaijen kaltaseksi, että hän meäki kun lammas, eikä syönyt muuta kun marjoja ja heiniä. Sekään ei oppinut puhumaan ja oli aina järkeä wajoalla. — "Kuinkas sinä olet onnellinen, lapseni, joka olet kaswanut imeisiin seurassa, ja mikä on wielä sitäkin parempi, walastuijen ihmisten seassa. Sentähen sinä myös osoat puhua ja ymmärrät mitä hoastetaan, ja tulet wielä, Jumalan awulla, älykkäämmäksi. Lapset owat enimmiten semmosia, kun heijän ylöskaswattamisen loatu on; ihmisen sekä arwo että taito owat ylöskaswattamisen he'elmät. Jos ei kukaan olisi sinua opettanut lukemaan, et sunkaan ihtestäsi olisi oppinut. Ilman opita et tietäsi erottoa ei pahoa ei hyweä, ei oikeutta ei weäryyttä. Moni kansa ei wieläkään ymmärrä, että warastoa, tappoa ihmisiä ja heitä syywä on synti ja häpeällinen tapa. Sentähenpä heijän lapsetkin kaswawat yhellaisessa tietämättömyywessä ja sokastuksessa. Lapseni, kuinkas ilonen sinun siis pitäsi oleman, koska jo lapsuuwesta olet soanut eleä ymmärtäwien ihmisten seurassa, ja jo pienestä pitäin oppia tuntemaan mikä on hyöwyllinen ja tarpeellinen!"

Issossa wahwistu tämän puheen jälkeen hänen hywä peätöksensä, että aina olla ahkera oppimaan ja sywämmeensä kätkeä wanhempiensa neuwot, aina kokea harjauntua hywissä tawoissa, että muka sen kautta kostoa wanhempiensa hellän huolenpion ja hywäntahtoset warotukset.

18. WÄHÄSTÄ SÄIKÄHTÄWÄ POIKA.

Joku ymmärtämätön oli pienelle Hermannille joaritellut kaikellaisia tyhmiä ja järjettömiä satuja kummitoksista ja muista olemattomista hengistä. Musta ukko oli kummitos, jota warsin saiwat pojan pelkeämään.

Sentähen kun hän ensimmäisen kerran näki yhen noenlakasian, juoksi hän wapisten pelosta pakoon kyökkiin, luulten siellä olewansa häjyltä piilossa; mutta noenlakasia tuli sen jälessä kyökkiin, sillä se aiko sieltä alotella työtään, koska sieltä paremmin waro peäsewänsä toisiin takantorwiin. Tuskassaan hyppäsi Herman toiseen huoneeseen ja pistiin lawan alle, waroen nyt löytäneensä ankarimman piilopaikan. Mutta wähän ajan perästä näki se kauhistuksekseen mustan noenlakasian laskeuwan takantorwen kautta tähänkin suojaan. Heti lähti Herman, sywän suussa, pakoon puutarhaan, jossa hän piilotteliin ison puun suojassa, ja kahteli hämmästyksellä ympärilleen, josko musta ukko wielä ilmauntusi häntä ajelemaan. Samassa tuli noenlakasia katolle ja rupesi laulamaan, niinkun heijän tapansa on.

Nyt rupesi Herman wärisemään kun hoawanlehti ja huutamaan apua niin korkealla eänellä, että isä tuli kiireesti ja säikähtyneenä kahtomaan mikä pojalle oli tapahtunut. Mutta tämä ei kauhistukselta soanut puhutuksi, pait wiittasi käellään huolellisilla ilweillä katolle päin.

Waikka isä oli mielipahoissaan, että hänen poikansa oli opetettu niin suotta pelkeämään, ei hän kuitenkaan ensimmältä taitanut muuta kun nauroa. Siitte selitte hän pojallensa että semmosen miehen työ on tarpeellinen ja wälttämätön, warsinkin suurissa kaupunnissa, jos tahtoo esteä walkean wahingoita. Sillälailla se hiljankin sai Hermannin uskomaan, että on warsin turha pelätä noenlakasiata sentähen että se on musta.

Herman ujosteli tätä ymmärtämättömyyttään, ja lupasi ihtekseen ettei millonkaan eneä kuunella ja uskoa ymmärtämättömien ihmisien joutawia joarituksia kummitoksista.

19. JOULU-OATTO.

Wilhemin ja Emman wanhemmat oliwat joulu-oattona, tawallisuuwen jälkeen lahjottaneet lapsilleen kaikellaisia pieniä antimia, jonkatähen nämät hywät lapset nyt oliwat ilossaan. Mutta Wilhem ei kuitenkaan ollut niin tyytywäinen ja ilonen kun hänen sisarensa olisiwat suoneet. "Mikä sinussa on, Wilhem?" kysäsi Emma. "Etkö ole tyytywäinen joululahjoillasi?"

Wilhem. Olenpa kyllä! Minä olen soanut enemmänkin kun ansaihten, ja juur sentähen olen ala-ulonen, sillä en taija olla niin kiitollinen hywiä wanhempiani kohtaan kun minun pitäsi. Meillä ei ole muuta pait kuuliaisuutemme ja hywyytemme, jolla taijamme kostoa heijän hywyytensä ja holhomisensa, mutta kuitenkin tiemme niin useen heijän tahtoa wastaan.

Emma. Tosin niin on! sillä joka päiwä rikomme monella tawalla! Ja waikka minä toisinaan ihtekseni peätän tulla paremmaksi, unoutan kuitenkin niin wäleen hywät peätökseni, ja tien kaikellaisia, joita siitte ka'un, enkä soisi tehneeni.

Wilhem. Ja paljon kun pitäsimme tehä, heitämme tekemätä.

Emma. Mutta kuitenkin pitäwät wanhempamme meistä niin paljon, eiwätkä koskaan kyllästy tehä meille hyweä.

"Niin hywiä wanhempia ei taija monella lapsella olla," sano Wilhem liikutetulla sywämmellä ja hoiperoiwalla eänellä; kyyneleet nousiwat sen silmiin, eikä isoon aikaan soanut puhutuksi; mutta wirkisty toas wähitellen.

Isä, joka lapsiltaan tietämätä, ole kuunellut heijän keskinäisen puheen, astu nyt ilosena ja ystäwällisenä huoneeseen, johon lapset oliwat kokountuneet, ja nyt paraillaan kahteliwat soatuja joululahjojaan. Pienemmät lapset oliwat warsin iloset, mutta Wilhem ja Emma eiwät olleet niin ilosia. Siis kysy isä mikä heissä oli?

Wilhem lausu huoleentuneella muo'olla isälleen, niinkun äsken sisarelleen, kuinka tyytymätön hän useen on käytöksensä kanssa wanhempiaan kohtaan, sanoen: "Jos isä tietäsi kuinka paljon minä rikon isääni ja äitiäni wastaan, niin ei sunkaan isä olisi antanut minulle niin monta ja koreata joululahjoa."

Isä. Rikoksesi ja lapsellisuutesi unoutan mielusesti, koska tiijän totisesta sywämmestä katuwasi ja pyytämäsi tulla hywemmäksi.

Wilhem. Mutta waikka koetan ojentoa wikojani, niin en kuitenkan mielestäni tule paremmaksi; wäliste rikon ymmärtämättömyywestä, toisinaan toas pikaisuuwesta; useen unoutan kaikki hywät peätökseni, toiste toas olen puuttuwa halua ja woimia niitä seurata. Hywä isäni! kuinka minun pitäsi olla, että tulisin hywemmäksi.

Isä. Lapseni, koeta aina wältteä pahoa ja tehä mikä hywä on; ota wastaan hywiä esimerkkiä, eläkä millonkaan unouta että rukoilla Jumalata jotta Hän joka päiwä antasi sinun harjauntua wiisauteen ja hywiin tapohin. Jos niin tiet, niin Hän kyllä sinua auttaa joka päiwä ojentamaan wirheitäsi, että joka päiwä tulet hywemmäksi.

Wilhem. Kumpa minä woan oikeen taitasin rukoilla Jumalata! Koska isä on opettanut niin monta kaunista rukousta, niin ehkä isä wielä on niin hywä ja opettaa meitä, kuinka meijän pitäsi rukoilla Jumalalta armoa ja woimia että tehä mikä on hywä.

Isä. Jos et omilla sanoillasi taija rukoilla, niin pane mieleesi seuroawan lyhykäisen rukouksen. Tawallisesti opit wäleen niitä rukouksia, joita sinun ja sisaresi e'essä olen lukenut:

Kaikesta sywämmestä pitäsi meijän totteleman Sinua, hywä Jumala! ja suuri on tuskamme kun unoutamme käskyjäsi ja huoletamme wanhempamme koska poikkeamme awun tieltä. Siis rukoilemme Sinua, taiwaallinen Isä, että tulisimme Sinun kaltasiksi! Koska olet meille hellä ja armelias, anna meillen armoasi, että joka päiwä tulisimme hywemmiksi. Anna elämämme olla Sinullen otollinen, ja rakkauwesta meitä heikkoja kohtaan unouta rikoksemme ja wirheimme!

Wilhem. Kost Jumala, isä kulta! tämän hywän joululahjan e'estä; kyllä se on parempi muita, kun tänä iltana olen soanut! Ja kuule Emma, nyt meijän kohta pitää oppia sen ulkoa, että muistamme sen hywin koska pietään oamu- ja ilta-rukouksia. Hywä Jumala meitä siitten auttaa tulemaan hywemmiksi, kun tähän soakka olemme olleet.

Emma. Minä pyywän iseä wielä muutaman kerran lukemaan sitä eissämme, niin ehkä opimme sen ulkoa.

Isä. Mielusesti lapseni, minä sen tien. Antakoon Jumala sen olewan teille siunaukseksi ja joka päiwälliseksi harjauntumiseksi hywyywen tiellä.

20. HYWÄT TAWAT OWAT SUUREMMASTA ARWOSTA KUN KAUNEUS.

Lowiisa oli pieni kaunis tyttö. Mutta aiwan wahingollinen oli kehuminen, jonka se yhtenään sai kuulla tytöltä joka sitä puki, kaikelta talonwäeltä, ja warsinkin entiseltä ammaltaan, sillä jokainen kehu sitä niin kauniiksi ja ihanaksi, ja että hän joka päiwä kaunistu kaunistumistaan, niin jotta hän kohta olisi kauniin koko tienualla.

Lowiisa kuunteli mielusesti tätä järjetöntä puhetta ja ansaihtematonta ylistystä, ja luuli siis ansahtewansa suuremman arwon kun muut lapset, joille kowa onni ei lahjottanut semmosen kauneuwen kun hänelle. Sentähen kun se näki yhtä-ikäsiensä olewan rokonarpisia, rumia eli muuten rampoja, niin se kartto heijän seuroansa, eikä tahtonut leikitellä niijen kanssa, woan pilkkasi heitä heijän rumuutensa tähen ja nauro heijän onnettomuuwelle.

Murheekseen hawahti isä ja äiti kohta Lowiisan häpiällisen ylpeywen, ja ko'ettiwat siis monella keinolla taiwuttaa tytärtään siitä pahasta tawasta. Kerran kun se isänsä keralla meni puutarhaan, pyysi se häneltä omenoita heijän wieressä kaswawasta omenapuusta, jossa kaswo mehunen he'elmä, waikka se oli weärä ja ruma, ja siis peältä nähen ei mistään arwosta. Likellä tätä kaswo kaunis, suora ja monella tawalla imeisiltä koristettu omenapuu, mutta sen he'elmät oliwat wihawia ja karwaita, waikka ne peältä nähen oliwat ihania. Isä tarjosi sille kaksi kauniin puun omenoista, mutta Lowiisa tahto weärän puun he'elmiä, jotka oliwat mainion hywiä.

"Siis neät kuinka wäleen imeinen tuloo petetyksi, kun hän ainuastaan kahtoo kauneuwen peälle," sano isä. "Ikäänkun tuo suora ja kaunis puu kantaa wihawan ja karwaan he'elmän, samaten on myös useen ihmisienkin kanssa. Kaunokainen soattaa sywämmensä ja tapoinsa puolesta olla warsin ruma, kowa ja paha; mutta ruma ja rampa olla helläsywämminen, siweä ja hywätapanen. Sentähen opi tästä puoleen ettei ruumiin ihanuuwesta arwata kennenkään sisällistä ansiota, — ettei kauniin aina ole paras, — ja että ruman ja rososen kuoren alla soattaa mehunen ytin."

"Sano minulle, Lowiisani," kysäsi isä, "miksi et mielusesti leikihtele serkkusi Arwon ja Pirjon kanssa?"

Häpien ia soperoiwalla eänellä saneli Lowiisa: "Niin… serkkuni Arwo… ja Pirjo"… Se lensi punaseksi ja tahto moahan ikäänkun ujostellen sanoa mitä hän ajatteli.

Isä. Kyllä minä ymmärrän mitä ajattelet; hyö eiwät ole niin kauniit kun sinä, eiwätkä warainsa wuoksi taija käywä niin kauniissa ja hienoissa woatteissa, kun Perttu ja Sohwi joijenka kanssa niin mielusesti leikihtelet; eikös niin? Arwon selkä on koukussa ja Pirjolla oli wakaisena rokko, josta sen silmät tuliwat turmeltuiksi ja kaswot arpisiksi; mutta onko se näijen hywien lapsien syy?

Lowiisa. Ei sunkaan.

Isä. Onko siis oikeen että sentähen niitä ylenkahtoa? Etkö tiijä että jokainen kehuu Arwoa että hän on ahkera lukemaan ja kirjottaa kauniisti? Mutta Perttua moittii kouluttaja wallattomaksi ja niin perin laiskaksi lukemaan, että Arwon useasti pitää häntä auttaman ja opettaman, ja monasti Arwo ainuastaan houkuttamalla taitaa esteä sitä wallattomuuwessaan tekemästä wahinkoita; eikös niin?

Lowiisa. Kyllä on tosi että Arwo on ahkera ja hywä poika.

Isä. Pirjo samaten. Et sinä eikä Sohwi osoa neuloa niin siewästi ja kauniisti kun se. Ja useen lukiissanne se selittää teille paikkoja, joita ihte etten ymmärrä. Kun teillä on ikäwä niin Pirjo tarinoi jonkun jutun ja lystiä satuja, tahi moaloa huwiksenne kaikellaisia eläwien kuwia ja kukkia. Mutta kuitenkin on ikäänkun häpiäsitten leikitellä sen kanssa ja sen seurassa. Onko tämä oikeen?

Nyt hawahti Lowiisa että hän oli käyttänyt ihteäan warsin pahon Arwoa ja Pirjoa wastaan. Se seiso hetkensä waiti ja pahoilla mielin että hän oli ollut niin ymmärtämätön; mutta kun se hiljankin piti rupeaman puoltamaan käytöstään heitä kohtaan, puuttu siltä puhe ja kyyneleet kiiluwat sen silmissä.

Isä, waikutettu tyttärensä katumuksesta ja rikoksensa tunnustamisesta, anto sillen anotut omenat. Tyytywäisellä mielellä se nyt otti nämä wastaan suuteli kiitollisuuwella isänsä kättä, eikä epäillyt ettei isä häntä rakastasi ja antasi hänellen anteeksi.

Isä unoutti mielusesti mitä hänen tyttärensä ymmartämattömyywessä oli rikkonut hywiä serkkujaan wasten, ja kysäsi hywyywellä: "Wieläkö nyt, Lowiisani, olet tyytömätön olla Arwon ja Pirjon seurassa?"

Lowiisa. En koskaan, isä kulta! Kumpa minäkin taitasin olla niin siweä, ahkera ja hywä kun hyö owat!

Samassa tuli nämät hywät lapset puutarhaan terwehtimään Lowiisoa. Että näytteä heille kunniata ja ystäwyyttä, ano se nyt isältään omenoita Arwolle ja Pirjolle. Tähän myöty kohta hywä isä. Heti tarjosi Lowiisa ilosesti ja ystäwällisesti omenoita wierailleen, ikäankun wakuutokseksi, että hyö nyt oliwat sywämmellisesti terwetultuja.

Tästä lähin oli Lowiisa kernaasti niijen seurassa; ja wiimen hyö oliwat siweytensä ja hywyytensä tähen sen mielestä rakkaammat, kun muut leikkikumppanit. Se oppi myös ettei koskaan woatteijen koreuwen jälkeen peätteä imeisen sisällistä arwoa, ja että ainuastaan äly, hywät tawat ja siweys owat ihmisen kunnia ja totinen arwo. Se hawahti myös kuinka turha on ylpeillä kauneutensa tähen, sillä kaunis muoto ei ole ihmisen oma ansio, mutta Jumalan antama lahja; ja että siis pitäsi opin, taijon ja hywien tapoijen kautta kokea ansaita ihmisien rakkauwen; sillä ymmärrys ja awut owat jokaisen ylistettäwin ja parain kauneus.

21. JO LAPSUUWESTA PITÄÄ KOKEMAN HARJAUNTUA PUHTAUTEEN JA JÄRJESTYKSEEN.

Eljas ja Taawetti oli kaksi weljestä, mutta heijän tawoissa ja käytöksissä oli warsin suuri erotus. Eljas, joka oli wanhempi, oli aina puhas, mutta Taawetti aina likanen ja huolimaton.

Heti oamusilla kun Eljas hawahti puki hän ihtensä kohta ja siewään; sillä hän oli tottunut iltasella riisutessaan panemaan woatteensa yhteen paikkaan, ettei hän oamusilla tarwihtesi niitä hakea.

Taawetti hawautettiin yhellä ajalla kun wanhempi weli, mutta melkeen aina oli Eljas jo täysissä woatteissa ennenkun Taawetti kerkesi nousemaan wuoteltaan. Mutta kun se hiljankin rupesi pukemaan ihteään piti hänen ympäri huonetta hakea woatteitaan, ja löysi niitä useen lawoijen ja rahien alta jos ei Eljas, niinkuin monasti tapahtu, sitä ennen kokoillut niitä.

Kohta kun Eljas oli woatteissaan kampasi se heti peänsä, pesi silmänsä ja kätensä, että hän puhtaana taitasi alkoa tawallista työtään. Woatteitaan se aina piti kauniisti ja warotellen, harjasi ja tomuutti niitä ihte, ja warotti, sekä syywessään että leikitessään sisariensa eli toweriensa kanssa, ettei woatteet likauntusi ja tuhrauntusi.

Mutta Taawetti oli harwon puhas; sentähen täyty wanhempien monasti ajoa sitä pois pöywästä, kun se tuli ruuwalle likasilla käsillä ja takkusella peällä. Yhtä oli hänen mielestä jos woatteet oliwat eheät eli rikkinäiset. Syywessä se tiputteli ruokoa peällensä, ja kun se toisinaan sai luwan lystäillä towerinensa, juoksi se wallattomasti wesilammikkoihin; siis oliwat hänen woatteet aina rikkinäiset, soastatetut ja likaset. Yhtä huolimaton oli Taawetti kirkkowoatteinsakin kanssa. Sentähen hän aina oli niin soastatettu ja tuhrattu että wanhemmat useen saiwat häwetä hänen tähen, eiwätkä millonkaan taitaneet ottoa Taawettia mukaansa, kun meniwät käwelemään eli terwehtimään ystäwiään ja heimojaan; Taawetin piti tawallisesti jeämän kotiin rangastukseksi huolimattomuutensa tähen.

Mutta ilonen oli heillen ottoa puhtaan ja siistin Eljaksen myötään, ja kaikki wanhemmat salliwat mielusesti hänen iloilewan lapsiensa kanssa. Kun muut lapset eiwät olleet puhtaat, sano heijän wanhemmat: "Kahtokoa Eljasta kuinka siisti hän aina on; harjauntukoa hänen jälkeen puhtauteen ja kaikkiin hywiin tapoihin."

Tosin ei ollut Taawetin mieltä myöten, ettei koskaan peästä wanhempiensa ja sisariensa keralla kyläilemään; mutta koska se oli hänen oma syynsä, ja hän myös hawahti että wieraat ihmisetkin häntä karttoivat ja häpäsiwät soastasuutensa ja huolimattomuutensa tähen, niin se hiljankin peätti eritä pahoista tawoistaan ja harjauntua puhtauteen ja hywihin tapohin, wanhemman weljensä wertaseksi.

Ensimmältä oli hänestä warsin raskas luopua wanhoista tawoistaan; mutta kun se joka päiwä seurasi wanhempiensa neuwoja ja warotuksia ja Eljaksen esimerkiä, harjauntu se wiimen puhtauteen ja siweyteen että sitä ei olisi tuntenut entiseksi huolimattomaksi Taawetiksi.

Wanhemmat ihastuwat äkättyään poikansa muuttuneen näin siistiksi käytöksissään ja puhtaaksi woatteinsa puolesta, ja rakastiwat häntä siis yhtä hellästi ja sywämmellisesti kun muitakin lapsiansa.

22. LAISKA JA SURUTON POIKA.

Oapo ei ollut paha, mutta niin laiska ja ajattelematon, että hän useen ei oiwaltanut mitä sille sanottiin. Wanhemmat ja opettaja oliwat monasti sitä nuhtelleet tästä huolimattomuuwesta, woan se ei ottanut heijän nuhteita eikä warotuksia korwiinsa, ja sai siis useasti katua tätä wirhettään.

Kauniina kesäpäiwänä, kun Oapo wielä luki sisariensa kanssa tawallisessa lukusuojassa, tuli isä ilosena sisään, sulosesti puhutellen lapsiaan: "Koska tänään on lämmin ja selkeä ilma, on äitinne ja minä aikonut mennä järwelle lystäilemään, ja myös terwehtimään ystäwiämme, jotka asuwat tuolla järwen takana; ne teistä jotka ahkerasti lukewat otamme mielusesti myötämme, jos woan lysteätten tulla."

Ilo leimahti lapsien silmissä ja nyt koettiwat lukea kilpoa, kuka ennen ennättäsi ja paraiten osoasi meärätyn lukunsa.

Pihasta kuulu huuto ja jyhäkkä, Oapo meni ikkunaan kahtomaan mikä siellä olisi. Kaksi kerjäläispoikoa kisaili muka pihassa ja tekiwät kaikellaista wallatonta koirankuria. Näitä kahteli Oapo niin uutterasti että lukeminen unehtu, eikä sen koummin muistanut isänsä warotusta, että joka, ahkerasti luettuaan, sai opettajalta luwan tulla mukaan, pitäsi tunnin perästä tuleman wenetalaaseen.

Toiset lapset oliwat jo lukeneet meäränsä, ja oliwat nyt walmiit isänsä keralla menemään rantaan. Wasta Oapo sai kiireen, sillä sekin olisi mielusesti lähtenyt lystäilemään. Se rupesi siis ahkerasti lukemaan meärättyä lukuaan, ja peäsikin siitä hiljankin wapaaksi; mutta kun hän tuli walkamaan oliwat wanhemmat ja hänen ahkerat sisarensa jo kaukana järwellä. Sentähen täyty hänen häpien ja itkussa silmin keäntyä kotiin, katuen laiskuuttaan ja ajattelemattomuuttaan.

Toisen kerran tapahtu sille juur saman syyn kautta yhellainen seikka. Se oli muka kauwan halunut soahakseen kelkan, jolla hän saisi laskea mäkeä tulewana talwena. Isä oli myös antanut hänelle rahoja, että ensi markkinoilla ostoa kelkan ihtelleen. Kun markinat tuli, sano sillen isä että hän rengin kanssa warain oamusella pitäsi menemän ostamaan, että saisi walita paraimman ennenkun kaikki oli myöty. Mutta Oapo ei pannut tätä neuwoa mieleensä, eikä ollut milläänkään waikka isä ja renki monasti muistutti että aika myöhästy ehtimiseen, ja jo pitäsi menemän ostamaan. Mutta kun hän hiljankin peäsi pukuunsa ja meni markkinoille, oli jo toiset pojat ostaneet kaikki kelkat, kun oli markkinoilla kaupan; siis meni se nyrpeissään kotiin ja sai kaiken talwea katua tottelemattomuuttaan. Isä oli rangastukseksi kieltänyt toisia poikia lainoamasta Oapolle keikkojaan.

Yhtä huolimaton se oli tarkemmissakin asioissa. Se oli myös warsin kankea oppimaan, ja jos sille selitti semmosia paikkoja, joita ei hän ymmärtänyt, niin hän harwon wiihti kuunella mitä sanottiin. Jos kärpänen lenti, kissa nauku, tahi pihalta kuulu wähänkin eäntä, unoutti Oapo kirjan ja opettajan, miettien woan kaikellaista lapsellista, eli kuten hän paraiten taitasi olla hywin wallaton.

Isä koetteli palkinnoilla ja makeilla houkutella sitä ahkeruuteen ja ajattelemiseen. Siis koska hän osasi selitteä mitä isä eli opettaja oli opettanut kehu sitä isä ja anto sille kaikellaisia pieniä lahjoja. Mutta ei tämäkään keino auttanut Oapoa ahkeruuteen ja ajattelemiseen.

Yhtenä päiwänä tarinoi opettaja isän lässä-ollessa lapsille tapauksia Ruohtin mainio kuninkaa wainoan Gustaf II. Adolphin elämästä. Isä, jonka mieleiset nämä tarinat oliwat, otti heti seinältä kuwia, joissa juur samat tapaukset oliwat kuivailtuna, ja lupasi näitä niille lapsille, jotka muistiwat mitä kouluttaja oli kertonut. Kaikki lapset pait Oapo toimittiwat nyt kukin yhen tapauksen niistä kun opettaja oli kertonut tästä kuulusaasta kuninkaasta. Isä anto heille luwatut kuwat ja kehu wielä peälliseksi lapsiensa ahkeruutta ja oiwaltawaisuutta.

"Entä sinä, poikani," se sano, "etkö sinäkin muista mitään?" — "En minä eneä muista mitä opettaja toimitti," sano häpiäwä Oapo.

"Warsin paha on," sano huoletettu isä, "että olet niin oiwaltamaton, sillon kun pitäsit pystyllä korwalla kuunteleman mitä opetetaan. Sentähen sinun nytkin pitää kärsiä häpeän ettei soaha näitä kuwia, joita yhtä mielusesti olisin antanut sinulle kun toisillekin lapsilleni, jos et toas olisi ollut niin oiwaltamaton. Eikö ole suuri häpeä, että nuoremmat weljesi ja sisaresi osoawat paremmin kun sinä, etkä siittenkään luowu huolimattomuuwestasi ja ajattelemattomuuwestasi?"

Nyt rupesi Oaps häpiämään huolimattomuuttaan, ja kärsi raskaalla mielellä rangastuksen, jonka hän sen kautta ihtelleen oli soattanut, ja uhkasi ihtekseen toiste olla oiwaltawampi; mutta tämä häneseen piittynyt tapa, ei millonkaan hänestä tyyten luopunut. Siis oli hän kaiken ikänsä niin huolimaton imeinen, ettei hänen peälle kukaan tohtinut luottoa, sai sentähen monasti kärsiä pilkoa ja häpeätä, ja katua ettei hän lapsena ottanut wanhempiensa oppia ja neuwoja warteen.

23. TURHA ON PELÄTÄ PIMEÄSSÄ.

Pienen Kustaan wanhemmat oliwat hywin rikkaat, ja auttowat köyhiä warojaan myöten. 'Hyö asuwat likellä kaupuntia isossa talossa, jossa elättiwät wanhoja uskollisia palkollistaan.'

Riitta oli yksi niistä. Se oli wanha hywänsuntanen akka; sentähenpä lapset hänestä piti paljon, mutta se oli myös warsin herkkä-uskonen, ja tiesi kaikellaisia satuja mörkölöistä ja kummitoksista. Näitä se taitamattomasti ja arwelemata puhu pienen Kustaan huwiksi, joka kätki näitä mieleensä totena ja kalliina tawaroina. Koska ei kukaan tietänyt kielteä poikoa uskomasta semmosia joutawanpäiwäsiä ja turhia satuja, ja hän ihte wielä oli kowin nuori niitä ymmärtämään perättömiksi, niin se luuli moalimassa olewan semmosia olentoita, jotka pimeässä ja warsinkin yön aikana tekewät ihmisille pahoa. Sentähen hän ei tohtinut olla yksinään huoneessa kun rupesi hämärtämään; ilman kynttilätä ja johattajata ei hän uskaltanut mennä pihalle.

Wiimen wanhemmat hawahtiwat poikansa näin turhaksi pelkuriksi; mutta hyö luuliwat tämän pahan tawan katoawan kun poika tulisi wanhemmaksi ja ajattelewammaksi, eiwätkä ensimmältä tästä paljon huolineet; kuitenkaan eiwät eneä peästäneet Kustaata Riitan luokse. Mutta kun ei siitä ollut apua, ja poika woan päiwä päiwältä tuli pelkeäwämmäksi, rupesiwat hyö wiimen, waikka aiwan myöhään, to'en perästä wartuttamaan lastaan hänen lapsellisista uskoista; mutta heijän waiwa oli turha. Isä koki kowuuwellakin oijasta Kustaan ymmärtämättömyyttä. Toisinaan se salpasi hänen pimeäseen huoneeseen, mutta se itki ja parku täyttä kulkkua niin kauwan, että sitä wiimen piti peästämän pois.

Monasti sitä häwästiin, että esimerkkien kautta soaha häntä luopumaan tästä moitittawasta tawasta. Kerran pantiin muka paljon pienempiä ja nuorempia lapsia kun Kustaa pilkkosten pimeäseen huoneeseen. Siellä oliwat iloset ja tyytywäiset nauraen Kustaalle; wäliste oliwat sokkosilla ja nukkuwat wiimen wäsyttyään kukin soppeensa. Tätä näki ja kuuli Kustaa, mutta ei tohtinut eikä tahtonut seurata heijän esimerkkiä.

Se oli kaheksannella wuo'ella kun hänen isänsä wanha ystäwä kuoli, ja jätti peräänsä yheksän wuotiaan, Penjam nimisen pojan, jollenka ei jeänyt muuta perintötä, kun hywä yleskaswatus. Kustaan isä otti hänen siis luoksensa, pojallensa ratoksi, jolta hän myös oppi monta hyweä tapoa; sillä Penjamin mielestä oli ilosa että awuijen ja hywien tapoijen kautta ansaihtoa hywäntekiänsä suosiota ja hywyyttä.

Penjam koetteli monella lailla soaha Kustaata luopumaan turhasta pelostaan, ja kerto hänelle kuinka monta ihmistä owat joutuneet onnettomiksi ja suuriin wahinkoihin, sentähen, että hyö oliwat ylöllisesti pelänneet mörköjä, kummitoksia ja muita semmosia, järettömiltä imeisiltä walehteltuja wahingoittawia henkiä, joita ei ollenkaan ole moalimassa. Totistoakseen tätä hoastetta tarinoi hän seuroawan jutun.

"Minä olin nuin seihtemän wuo'en paikolla," se lausu "kun kauniina syksy-iltana sain luwan mennä käwelemään isäni ja muutaman hänen ystäwän kanssa, joilla myös oli poikansa keralla. Myö lapset juoksimme aina isäimme e'ellä, ja tulimme heistä wiimen niin kauwas ettemme eneä kuulleet heijän puhetta. Yhtäkkiä rupesi yksi pojista huutamaan täyttä kulkkua; tämän pojan nimi oli Niko. Säikähtyneinä kysymme mikä hänessä oli? "Ettenkö mä tuolla tuota hirweätä mörköä?" se sano, käellään osottaen sinne päin, johon meijän piti menemän. Myö lähtömme sinne, mutta ei nähty mitään. — "Woi! tuolla se tuloo!" parkasi Niko toas; "nyt se tuloo peälleni!" Nyt se rupesi juoksemaan niin paljon kun pitkisikään jakso, ikäänkun sitä olisi joku ajellut. Myö pyysimme häntä taukoamaan eli tulemaan takasin luoksemme; mutta hän ei innossaan joutanut meitä kuulemaan. Samassa kuulimme polskeen ja Niko huusi apua niin paljon kun jakso. Siis juoksimme täyttä karkua häntä auttamaan; mutta kun tulimme hänen tykö oliwat wanhemmat jo siellä, roahaten Nikoa sywästä hauwasta, joka oli täynä sawista ja likasta wettä, ja johon Niko kiireessään päin oli langennut. Nyt kysywät minkätähen myö olimme eronneet yhestä seurasta, siis toimitimme kuinka Niko äkkiä meistä erosi, eikä huolinut waikka sitä pyysimme ja huusimme taukoamaan."

Kun Niko wähän tointu hämmästyksestään, kysyttiin häneltä minkätähen hän niin äkkiä meistä juoksi? Niko sano tiellä nähneensä kauhistawan kummitoksen, nimittäen suuren mustan ukon, lewitetyillä koprasewilla käsillä, pitkällä parralla ja sarwilla, ja Jumala tiesi kuinka hirweä se wielä muutenkin oli pojan mielestä. Tätä se niin kauheasti säikähti ja juoksi pakoon, mutta lankesi tuskassaan ja kiireessään sywään wesihautaan. Jos ei meijän olisi tullut surko Nikoa, niin olisimme hänelle nauraneet, sillä se oli yleensä rapakossa ja oli langetessaan wahingoittanut polwensa, että hän meijän awulla työn tuskin peäsi liikkeelle.

Siitte rupesimme tarkempaan kahtelemaan mikä niin suhottomasti mahto Nikoa säikäytteä, ja hawahtimme wiimen tien meressä olewan mustan kannon kahella kuiwanneella oksalla, jotka pelästetty poika luuli ukon pitkiksi sarwiksi. Monta kuukautta sai nyt Niko, kostoksi turhan pelkonsa, sairastoa polweansa. Mutta minä, sillon ja wastakin, muistelin mitä isä wainoani minullen oli sanonut: "Jos ei eläwät tie meille pahoa, niin emme sunkaan kuolleita tarwihte pelätä; sillä kun imeinen kuoloo ja hauwataan, niin hänen ruumis mätänöö mullaksi, eikä nouse hauwasta ennenkun Jumala moaliman wiimesellä hetkellä, toas herättää hänen uuteen elämään. Kuinka siis kuolleet taitasiwat eläwille kummitella? Ja toiseksi, olemmehan myö aina, niin päiwällä kun pimeälläkin, kaikkiwaltiaan ja tietäwän wanhurskaan Jumalan huostassa; ketä siis tarwihtesimme pelätä?"

Mutta waikka Penjam näin wiisailla neuwoilla koki opettoa Kustaata, oli hän kuitenkin aina pimeässä yhtä pelkeäwä, jota seuroawa tapaus totistaa. — Penjam oli muka yhtenä päiwänä kun ilma oli kaunis, suurella waiwalla soanut sitä houkutetuksi kerallaan kuuwalolla käwelemään puutarhassa. Samana päiwänä oli puutarhanhoitelia leikannut puutarhassa olewien isoijen kuusien oksia. Nämä kuuset luuli nyt Kustaa olewan joukko kummitoksia ja mörköjä. Se wärisi kun hoawan lehti, tarttu Penjamin käteen ja rukoili häntä tulemaan kotiin. Penjam sano että ne, joita hän piti kummitoksina, ainuastaan oliwat kuusia, ja hänen pelko siis aiwan turha; mutta tätä puhetta ei Kustaa joutanut kuuntelemaan. Se hyppäsi wapisten pois eikä moneen wiikkoon pimeällä tohtinut liikkua pihalle suojastansa.

Luultawasti olisi hän kaiken ikänsä ollut näin joutawa pelkuri, jos ei seuroawa tapaus olisi hänessä wahwistanut peätöksen että luopua tästä häpeällisestä ja wahingollisesta tawasta.

Yhtenä iltana kun kaikki talonwäki oliwat kotoa pois, tuli äkistään Kustaan isä kipeäksi. Weri nousi hänen muotoon, silmät painuwat umpeen, kylmä tuskahiki puhkesi ruumiista ja hän olisi herwotonna koatunut istumeltaan lattialle, jos ei Kustaan hämmästynyt äiti olisi soanut sitä syliinsä. Korkealla eänellä huusi nyt äiti apua. Kustaa ja Penjam, ainuat kun talossa oli kotona, tuliwat säikähtyneinä juoksien huoneeseen. — "Jumala meitä auttakoon!" sano huoletettu äiti. "Isänne on kauheasti kipeä, eikä yhtään Tohtoria ole soapuilla! Mitä nyt pitäsimme tekemän?"

Heti tarjousi Penjam juoksemaan kaupuntiin Tohtoria hakemaan. — "Mutta et tiijä missä hän asuu; juokse sinä, Kustaa, Penjamin kanssa, sinä tiijät Tohtorin talon… Juoskoa, hywät lapseni, niin siewään kun ikään woitten! Pelkeän isänne muuten kuolewan."

Murheinen Kustaa otti kauhistuksessaan takkinsa, tarttu Penjamin käteen alkaen juosta kaupuntiin. Mutta tuskin peäsiwät owesta pihalle niin Kustaa rupesi huutamaan niin paljon kun pitkisikään jakso: "Woi, woi, niinhän teällä on pimeä kun säkissä! Ja peälliseksi tulemme menemään kirkon moan siwute. En minä tohi tulla mukaan," samassa se toas hyppäsi äitinsä huoneeseen. Penjam juoksi hänen perässä, itki ja pyysi sitä hellimmällä tawalla tulemaan kanssansa. Äitikin rukoili poikoansa sanoen: "Taijatko kylmällä sywämmellä nähä isäsi kuolewan, ilman ettet hänellen apua hakisi? Se olisi sinulle murhe ja häpeä, jota elinaikasi saisit kärsiä!" — Mutta turhat oliwat äijin rukoukset; Kustaa tutisi woan eikä taitanut sortoa pelkoansa.

"Niin minä menen yksinäni Tohtoria hakemaan," sano hywä Penjam. "Paras onkin että Kustaa jeä kotiin äitinsä ratoksi. Minä en tiijä kussa teijän Tohtorinne asuu; mutta sen luokse hywin osoan, joka hoiteli isä wainoatani." — "Kuhtu tänne jonka woan ensin tapoat," sano Kustaan äiti; "ja ole niin siewä kun suinkin taijat."

Penjam lenti kun lintu, ja wähän ajan perästä tuli hän rattailla Tohtorin kanssa takasin, joka sano tautia aiwan woaralliseksi, iski heti suonta ja hoiteli sairasta taitawasti, antaen sille kaikellaisia hänen tautiin soweliaita rohtoja. Wasta oamupuoleen rupesi sairas wirkoamaan, ja tuli wähitellen paremmaksi, että Tohtori jo moniaan päiwän perästä sano hengen woaran olewan ohite. Mutta jos ei apua olisi soatu näin wäleen, niin Jumala tiesi mitenkä olisi käynyt.

Jokainen kiitteli ja kehu nyt Penjamia, että hän näin wäleen nouti Tohtorin kaupunnista. Hauwan partaalta pelastettu wanha mies halasi poikoa, sanoen: "Sinua, hywä Penjam, tuloo minun jälkeen Jumalata kiitteä että wielä elän! Jumala sinua siunatkoon!" Kustaan äiti oli yhtä ilonen ja kiitollinen, suuteli Penjamia äijillisellä helleywellä, ja sano: "Ilman sinuta olisi rakas puolisoni ja Kustaan hellä isä kuollut. Hywyytesi tähen sinä aina pysyt mielessäni, ja siunaten muistan hetken, jona ensimmäisen kerran tulit luoksemme!" Kaikki palkolliset ja aluswäki kiitteliwät häntä myös itkussa silmin, että heijän hywä isäntänsä, jota hyö suhattomasti rakastiwat, oli hänen kautta tullut pelastetuksi kuoleman kowista kourista.

Yhteiset ylistykset ja kiitokset ilahuttiwat tosin Penjamia, mutta ilahuttawampi oli hänestä, että hän taito näytteä kiitollisuutensa hywäntekiälleen. Hän olikin Penjammille ihankun oma isä ja rakasti sitä kun omoa lastaan, anto hänen oppia mitä hän halusi, ja suojeli sitä puutteista.

Pelkeäwä Kustaa tuli tästä onnettomasta tapauksesta niin liikutetuksi että hän wähitellen rupesi luopumaan turhasta pelkeämisestä; sillä se hawahti nyt että tämä moitittawa tapa useen matkaan soattaa suuria wahinkoita ja häpeitä; ja että sen kautta useen tuloo estetyksi koska aikoo tehä hyweä ja olla lähimmäiselleen auttawainen.

24. LAPSET JA ELÄWÄISET.

Kun selkeänä ja lämpösenä kesäpäiwänä menin käwelemään nä'in pieniä lapsia, jotka wiattomasti iloiliwat nurmisella pientareella. Näistä oli pieni Wappu warsin minun mieleiseni, ei kauneutensa tähen, sillä moni kaunis lapsi on tawoistaan ruma, mutta sentähen että Wappu näytti olewansa helläluontosempi ja hywäsywämmisempi, kun hänen leikkikumppalit. Juostuansa ihtensä wäsyksiin ja palawaan hän istu wiheriäiselle mättäälle. Samassa oiwalsi tyttö ihanan perhosen, jota ahnas warpunen sissi nielastakseen. Wappu rupesi nyt matalalla ja wiattomalla eänellä laulamaan perhoselle seuroawan warotuksen, jota minä pysähnnyn kuuntelemaan.

Perho pieni lennä luoks,
Lennä parmohini!
Kahto warpu konna luo
Tuolla sua wäijyy.

Etkö kuule kuinka jo
Noukkoaan hiwoopi,
Herjä hurtta nielläkseen
Sua sukkelasti?

Wielä warsin wakainen
Moaliman menoissa,
Tiijät tuskin ollenkaan
Kunne siipes kiitää.

Eipä perho eläwä
Kauniimpi kun sinä,
Kun nopeesti nuolena
Kultasiiwill' kiijät.

Tule tänne, perhonen!
Tule turwihini;
Minä sua suojelen
Paremmin kun kukka.

Piä woan nyt warolta,
Kauniist sua käsken.
Kun on woara kaukana
Lennä minne mielit.

Ilolla kuunteli perhonen wiattoman tvtön kaunista laulua, laukuile hetken ystäwällisesti hänen ympärillä ja istu wiimen hänen käellen, ikäänkun kiittäen häntä tästä hywästä neuwosta. Lapsellisella ilolla kahteli Wappu pientä ihanata perhosta ja sen monella karwalla soreasti kuwattuja loistawia siipiä, ja oli mielihywissä ettei ahnas warpunen soanut nielasta tätä soreata kesän lasta. Kun warpunen wähan ajan perästä lenti pois, peästi Wappu lupauksensa jälkeen perhosen wavaasti laukuilemaan kunne mieli.

Jos minä ihastun Wapun helläsywämmisyywestä, niin toas huoleennun sitä enemmän Maunun kowasywämmisyywestä yhtä myös wiatonta eläwätä kohtaan. Yksi pieni kaunis ja kiiltäwä kowakuoriainen, joka tekemätä kellenkään pahoa ja tietämätön woarasta, hiljasuuwessa hankki elatustaan pähkinäpuun lehellä. Kewytmielinen Maunu ei kuitenkaan taitanut antoa sen olla rauhassa, woan otti sitä kowasti hyppisiinsa, solmisi hienon silkkilangan säikeen sen jalkaan, ja kun se rupesi mantimaan pois, nykäsi hän sitä niin kiiwaasti takasin, jotta sen pieni jalka lohkesi. Tästä julmuuwesta wiaton kowakuoriainen kitu hirmusesti, ikäänkun walittaen Maunun luonnotonta kowuutta. Samassa tuli pieni Wappu, ja oiwalsi kituwan kowakuoriaisen. Hän surkotteli sitä ja lausu yksitotisesti Maunulle: "Mutta jos ihte, Maunu, olisit kowakuoriaisen asemissa, [Asemissa, yksi kun siassa.] mitä wirkkasit jos sinulta rewästäsi toinen jalka? Ihte arwannet minkä kauhean tuskan se polonen sinun wallattomuutesi tähen kärsii! Jumala loi kowakuoriaisen tunnelmilla niinkun meijätkin, eikä siis salli että niitä kiwutetaan ja niille tehään pahoa ilman syytä."

Tämä Wapun kaunis muistutus liikutti Maunua, että hän katu kowuuttaan kowakuoriaista kohtaan, ja lupasi tästä päiwästä luopua kewytmielisyywestään ja tunnelmattomuuwestaan.

25. TOTINEN LAPSI.

Kerran wanhempiensa poisollessa sattu pieni Mikko tapaturmasesti särkemään yhen warsin sorean juomalasin. Rahoja sillä ei ollut joilla olisi taitanut ostoa toisen, ja kuka tiesi jos rahallakaan olisi soanut semmosen. Huoleisena se kahteli lattialla olewia lasinkappaleita, eikä tietänyt mitenkä hän tässä asiassa ihteänsä auttasi.

"Että salata wahinkotani ei käy loatuun," ajatteli Mikko ihtekseen; "sillä wanhempani soattasiwat peätteä wahinkotani wiattoman syyksi; paras on siis että tunnustan rikokseni kohta kun wanhempani tulewat kotiin. Jos minua siitä kuritetaankin, niin olen kyllä ansaihtenut rangastuksen; mutta ehkä myös soan anteeksi, kun heille wakuutan, jotta wahinko tuli tapaturmasesti, eikä huolimattomuuteni tähen."

Iltasella tuliwat wanhemmat kotiin. Heti meni Mikko alennetuilla silmillä äitinsä luokse, sanoen alaisella eänellä: "Äiti kulta, elä minuun suutu, jos tunnustan wahingon, joka minulle tuli tapaturmiossa!"

"Ei ikään, Mikkoni!" lausu äiti; "kun et tahallasi tie pahoa, niin annan mielullisesti sinullen anteeksi. Mutta mikä wahinko sinullen on tullut?"

Mikko. Minulla oli jano, ja otin siis juuwakseni korean hiotun lasin; mutta samassa lankesin kynnykseen ja lasi meni kappaleiksi.

Äiti. Oli kyllä paha että särit sen lasin, joka oli niin isäsi mieleinen! Sinun olisi pitänyt ottoa toisen lasin, eikä juur kauniimman; mitä siihen nyt soahaan? ole toiste taitawampi?

Ilolla lupasi nyt Mikko olla warottawampi, suuteli kyllä kymmenenkin kertoa äitinsä käsiä, ihtekseen ajatellen: "Kyllä se oli paljon parempi, että heti tunnustin rikokseni; muuten en sunkaan olisi näin ilonen ja tyytywäinen."

Hänen hywä äitinsä muistutteli häntä wielä kuinka kaunis ja kiitettäwä on, että lapset puhuwat totuutta, sillon kun sattuivat rikkomaankin; sillä kun hyö tunnustawat rikoksensa, taitaa heille mielusemmin antoa anteeksi, ja neuwoa heitä luopumaan wirheistään. Kun äiti lopetti warotuksensa, tarinoi hän wielä seuroawan jutun, josta Mikko selkeämmästi tuli ymmärtämään kuinka hywä on ilmottoa rikoksensa, ja siihen siaan kuinka niijen saloamalla imeinen poatuu pahuuteen, soattaa ihtensä, ja wielä peälliseksi, muitakin onnettomuuteen.

Oatamin wanhemmat — puhu äiti — oliwat kerran kyläilemässä. Ainuastaan wanhan uskollisen palwelian, nimeltä Matti, jättiwät Oatamia hoitelemaan, ja antowat myös awaimensa hänen haltuun. Kerran kun hän siiwosi isäntänsä suojoa, juohtu sen mieleen joku tärkeä asia, jonka hän puutarhassa piti toimittaman, ja juoksi siis kiireesti sinne, mutta unouti awaimen oween. Oatam tuli samassa huoneeseen Matille toimittamaan jotain asiata; mutta Matti ei ollutkaan siellä.

Oatamin isä rakasti kukkia; sentähen sillä myös oli kaikellaisia kukkia kaswamassa yhellä lauwalla, joka oli nauloilla lyöty ikkunan ylä pielilauwan kohallen. Oatamin teki mieli että kerran likempätä kahtella näitä kukkia, ja kipusi sitä warten ikkunan peälle, koettaen piteä ihteään kiini lauwasta, jonka peälle ne kaswowat. Mutta hän tarttu niin nawakkaasti lautaan, että naulat peäsiwät irti, ja kukat ja lauta putosiwat Oatamiin peälite permannolle. Kukat taittuwat ja soreat posliini-astiat, joissa kaswowat meniwät tohjoksi.

Nyt seiso Oatam hämmästyneenä, miettien mitä pitäsi tekemän. Monasti juoksi se pihalle huutaen Mattia, ja toas huoneeseen kahtomaan wahinkotaan. Mutta Mattia ei kuulunutkaan; Oatam oli siis yksinään hämmästyksineen ja huolineen.

Wiimen hoksasi hän olleensa yksinään huoneessa kun wahinko tapahtu, ja arweli rikoksensa saloamalla paraiten taitawansa wältteä isänsä toria. Heti peätti hän piteä koko asian salasena, pujahti siis pihalle, pani owen lukkoon, eikä ollut niinä miehinäänkään, kun hän olisi tehnyt pahoa.

Mutta tuskin ennätti hän lukuhuoneeseensa kun Matti tuli näkywiin ja samassa wanhempienkin waunut pyörähtiwät pihaan, isä meni heti suojaansa — "Woi, woi! mitähän nyt isäni wirkkaa?" ajatteli hämmästynyt Oatam, "kun hän näköö ihanat kukkansa taitetuina ja kauniit astiansa säretyinä? Ei sunkaan minulle olisi ilosa jos hän tietäsi sitä minun työkseni! Mutta suureksi onnekseni ei Matti, eikä isäni nähneet mitenkä lauta putosi lattiaan. Kyllä minä nyt piän warolta etten tunnusta, jos minulta kysyttäisiinkin!"

Näin häpiällinen oli ilkipilasen Oatamin peätös, waikka se kuuli isänsä kiiwaasti toruwan wiatonta Mattia turmeltuista kukkasistaan. Matti wakuutti kyllä suuttuneellen isännälleen olewansa wiaton, arwellen ehkä tuuliaispeän eli hiiren tahi tärinän, siitä kun raitilla ajettiin, puottaneen ikkunan peällä olewat kukka-astiat. Että tämä wahinko olisi Oatamin syy, ei hän ollenkaan ajatellutkaan. Tämä puhe oli isännän mielestä niin perätöntä että hän suuttu Mattiin, ja kiiwauksissaan ajo hänen talosta, sillä hän ei suwannut walehtelioita ja wilkkuria palwelluksessaan.

Pelolla ja omantunnon waiwalla meni Oatam hiljankin terwehtimään kotiintulleita wanhempiaan, mutta kuuli heiltä kauhistuksekseen, että uskollinen Matti jo oli ajettu talosta pois rikoksen tähen johonka hän oli ihan wiaton. Mureella ja itkussa silmin se äskön oli lähtenyt talosta. Oatam arweli jo tunnustoa rikoksensa isälleen; sillä hänen sywän oli puheta kun hän oatteli [Oatteli, yhtä kun ajatteli.] wiattomasti soattaneensa hywän Matin onnettomuuteen, waikka hän niin kauwan uskollisesti oli palwellut hänen wanhempia, ja oli rakastettu kaikilta tuttawiltaan. Mutta Oatam pelkäsi suuttuneen isänsä rangastusta, ja kärsi siis ennen ihtensä olewan häpeällisen walehtelian, kun totuuwen tunnustamisella ehkä soaha hywin ansaihtetun rangastuksen.

Kun ruwettiin iltaselle niin ei käynytkään huoliwan Oatamin syöminen. Hän paniin siis heti wuoteellen; mutta hänen pahanteko ja rehellisen Matin onnettomuus että tulla erotetuksi palwelluksestaan, jossa hän kunnialla ja uskollisuuwella oli toimittanut tehtäwänsä, laukuiliwat yhtenään sen e'essä ja karkottiwat koko yön aikana unen hänen silmistä. "Mihinkä nyt Matti polonen joutunoo," walitti poika "kun se näin keski wuo'essa ajettiin palwelluksestaan? Ja kuka näin la'ittomalla ajalla ottaa luokseen hyljätyn palwelian? Wielä peälliseksi on hän köyhä ja ilman mitään elatusta. Mutta se minua warsin huolettaa, että hän wiattomasti ja minun tähen kärsii niin kowan rangastuksen. Eikös minun pitäsi tunnustaman rikokseni; ehkä Matti sitte saisi tulla meille? Kuka tiesi jos hänellä nyt on ruokoa ja suojoakaan jossa, hän olisi, ja ehkä jokainen sitä hyljeä ja ylenkahtoo. Woi kuitenkin onnetonta Matti polosta!"

Tämmöset ajatukset roateliwat kaiken hötä Oatamin lewotonta omatuntoa; mutta oamusella oli hän kuitenkin yhtä pysywä moitittawassa peätöksessä, ettei tunnustoa rikostaan. Sillälailla kulu kaheksan wuorokautta, joilla hänellä ei ollut ruuwan halua eikä soanut unta. Pahanteon katkera muisto waiwasi sitä yhä; sen entinen ilonen mieli katosi, hänen muoto käwi kalpeaksi ja kumman näköseksi, eikä kukaan ymmärtänyt mikä ala-kulosessa Oatamissa oli.

Wiimen peätti huoletettu isä kysyä neuwoja Tohtorilta, joka asu wastapeätä toisella puolen raittia, ja tawallisesti joka päiwä käwi talossa, mutta nyt ollut moalla nämä kaheksan wuorokautta. Heti sen kotiintultua kuhtu huolellinen isä häntä luokseen päiwälliseksi soahakseen apua Oatamin tautiin. Ollessa päiwällisellä kaipasi Tohtori wanhoa Mattia, joka tawallisesti toimitti pöywässä ruok'ajan ajalla tapahtuwat askareet, ja kysäsi sentähen missä se nyt oli. Isä puhu nyt ajaneensa Matin palweluksestaan, sentähen että hän oli särkenyt hänen kukat ja kukka-astiat, ja kuitenkin häpeällisillä waleilla tahto salata rikostansa.

Tohtori. Tiijätkö warmasti että Matti, eikä joku muu matkaan soatto tämän wahingon?

Isä. Sen minä tiijän; sillä kukas muu olisi taitanut tehä semmosen wahingon? Hänellä oli minun huoneeni awain, talossa ei ollut kissoa eikä koiroa, lauta oli kowasti naulattu ikkunan [Ikkuna, yksi kun akkuna.] pieleen, ja ikkunan ha'at oliwat myös kowasti kiini. Sano siis ihte mitenkä muut taitasiwat olla tämän rikoksen alaset?

Tohtori. Tosin nämä ilmotukset to'istawat Matti polosen rikosta; mutta uskon kuitenkin hänen olewan wiattoman, ja että joku, jota et taija arwellakkaan on tehnyt tämän wahingon.

Isä. Nyt en sinua ymmärrä! Mutta ehkä sinä tiijät paraan selingon?

Tohtori. Elä ole hätäinen! kohta waron soatawamme asian ilmeen.

Tämän puheen aikana oli Oatam hirmusessa tuskassa, sillä Tohtori kahto kaiken aikoa tarkasti hänen silmiin. Kauwan ei se kärsinyt tätä tuskoa, woan sano olewansa kipeä, ja pyysi siis peästäkseen pöywästä. Wanhemmat luuliwat tämän olewan uuwen to'istuksen hänen sairauwesta, ja käskiwät poikansa rupeamaan kylelleen, siksi kun Tohtori jälkeen puolenpäiwan joutasi tulemaan sen luokse.

Jälkeen puolenpäiwän kun Tohtori Oatamin wanhempien keralla oli isän suojassa, kerto tämä kuinka hän, sinä päiwänä kun wanhemmat tuliwat moalta kotiin, oli nähnyt pienen Oatamin kipuawan ikkunaan isänsä suojassa, ja käyttänyt ihteään niin taitamattomasti että lauta, jonka peällä kukka-astiat oliwat, hänen peällite putosi moahan. Mutta koska Tohtori samana iltana lähti kaupunnista, niin ei hänellä ollut lomoa [Loma, yksi kun tila] ilmottoa tätä tapausta.

Wanhemmat tuliwat warsin paholle mielin kun saiwat kuulla, että heijän rakas poika näin kauwan kowasywämmisesti oli salannut rikoksensa. Huolen asia oli heille myös että heijän uskollinen palwelia niin wiattomasti oli ajettu palwelluksestaan, eiwätkä murheessaan heti hoksanneet kuinka tämä asia eneä olisi autettawa. Mutta aiwan hywin nyt ymmärsiwät Oatamin sairaloisuuwen ja onnettomuuwen. Tohtori lupasi taitawasti soattoa sitä tunnustamaan ja katumaan rikostaan.

Sill'aikana oli Oatam huoneessaan kauheassa tuskassa, puhuen ihtekseen: "Epäilemätä tietää Tohtori wahinkoni, koska se ruok'aikana minua kahteli niin tarkasti. Ehkä hän jo on sanonut isälleni että minä olen särkenyt hänen kauniit kukka-astiansa ja turmellut hänen ihanat kukkasensa, ja kohta taijan soaha ansaitun rangastuksen? Woi, woi minua onnetonta! — Mikä neuwoksi? — Mitenkä minä ihteäni nyt pelastan rangastuksesta? — Ei kukaan ole niin onneton kun minä!" — Se käweli tuskassaan yles ja ales suojan lattiata, huokasi, itki ja woiwotti, ja pelkäsi joka hetkellä isänsä tulewan. Jo kuulu askeleita porstuassa, lukko narisi, owi aukeni ja Tohtori astu suojaan wakaalla kahtannolla.

"Mikä sinussa on, Oatam?" se sano. "Olet niin kalpea! Wapiset ja silmäsi owat punaset, ikäankun olisit itkenyt! Oletko hywin kipeä?"

Pelosta ja hämmästyksestä ei Oatam taitanut puhua sanoakaan. Tohtori kuhtu sitä luokseen, otti sen käen ja lausu: "Oatam, aina olen luullut sinua hywäksi pojaksi ja siis pitänyt sinusta paljon; mutta nyt olet poatunut häpeälliseksi walehteliaksi."

Oatam. Herra Tohtori! Tosin olen tehnyt suuren rikoksen ja ansaihten myös kowan rangastuksen, mutta ehkä olen kyllä rangastettu tällä kauhealla tuskalla ja lewottomuuwella, jossa näinä päiwinä olen ollut? Ei öillä, eikä päiwillä minulla ole ollut lepoa, ja rikokseni on yhtenään kalwanut omatuntoani.

Tohtori. Ja kuitenkin olet niin kauwan wanhemmiltasi salannut rikoksesi, ja kylmällä sywämmellä nähnyt rehellisen Matinwiattomasti ajettawan palwelluksesta, ja tieteä että hän sinun tähtesi ylenkahtotaan, on köyhä ja wiheliäinen.

Oatam. Tosin olen tehnyt pahasti, aiwan pahasti! Kyllä heti olisinkin tunnustanut wahinkoni, mutta pelkäsin ihteäni rangastawan, ja kun siitte hoksasin olleeni yksinäni suojassa kun wahinko tapahtu, niin luulin ihteni paraiten peäsewän rangastuksen, jos en olisi tietäwäni koko asiasta.

Tohtori. Sillon sinä ajattelit aiwan weärin ja järjettömästi! Etkö tiijä että sinulla on hywä isä, joka mielellään antaa anteeksi rikokset, jotka sywämmestäsi ka'ut ja hänelle tunnustat? Kyllä hän olisi antanut anteeksi tämänkin rikoksen jos kauniisti häntä olisit pyytänyt ja luwannut toiste olla taitawampi. Elä koskaan luule että pahanteko kauwan pysyy salassa. Useen sattuu imeisiä näkemään ja kuulemaan, sillon kun ei ollenkaan luultasi heitä soapuilla. Samaten nyt tämänkin asian kanssa; minä nä'in ikkunasta aiwan selwästi, ja kuka tiesi muutkin ka'ulla, kuinka isäsi huoneessa elekselit. Mutta jos ei sitä ihmisetkään olisi nähneet, niin tiijäthän että taiwaassa on yksi Jumala, yksi kaikkia näkewä ja tietäwä Jumala, joka myös oli lässä, ja estää eli rankasoo kaikki pahanteot? Aina on rikoksen alasilla roatelewa omatunto; ei sekään olisi jättänyt sinua rankasemata.

Oatam. Tosin on niin, mutta se ei juohtunut mieleeni. Siitten olen kyllä satakin kertoa yrittänyt tunnustoa wahinkotani; mutta — woi hywät wanhempani! mitähän nyt minusta ajattelette? Eneä en ole mahollinen heijän rakkauteen! Jos woan nyt saisin anteeksi, niin en millonkaan eneä — — —.

Se ei taitanut puhua enempätä, sillä kyyneleet nousiwat sen silmiin ja tukeuttiwat häneltä puheen.

Tohtori. Oikeen, Oatam! katumuksesi kostaa sinun rikoksesi, ja taijan wakuuttoa sinua, että isäsi ja äitisi owat walmiit antamaan anteeksi ja unouttamaan tämän rikoksesi. — Tule nyt kanssani! Minä tahon paraalla tawalla suositella wälillänne tämän asian.

Oatam. Minä häpiän tulla niin hywien wanhempien näkyille.

Wapisten ja häpien seurasi Oatam Tohtoria isänsä suojaan. Kun hän näki huoletetut wanhempansa puhkesi hän toas itkemään, kahto moahan, eikä tietänyt kuten pitäsi tunnustaman rikoksensa ja pyyteä sitä anteeksi. Mutta isä wapautti hänen tästä raskaasta työstä, sanoen leppeällä ja liikuttawalla eänellä: "Woi, woi, Oatamini! en ikään olisi luullut sinun niin poatuneeksi pahuuteen! Taijat jo ihtekkin ymmärteä kuinka ilkeästi olet käyttänyt ihteäsi wanhempiasi ja rehellistä Mattia kohtaan? Että ensin tehä pahoa, ja peälliseksi niin kauwan salata rikostaan, eikä huolia waikka wiaton rehellinen imeinen kärsii onnettomuutta, — — — eikös se ilmota niin pahoa ja kowoa sywäntä, että wanhempasi, joilla on niin pahankurinen poika, täytywät murehtiman ja häpiämän?"

Oatam. Isä kultani! Sywämmeni pohjasta olen murheissani ja ka'un tätä rikostani wanhempiani kohtaan ja kowasywämmisyyttäni hyweä Mattia wastaan. Tosin isällä nyt on suuri syy minua wihata ja rangasta; mutta jos kuitenkin nyt saisin anteeksi, niin en eneä millonkaan wanhempilleni antasi syytä murehtia minun täheni.

Isä. Tiijät aina olemamme walmiit sinullen antamaan anteeksi, koska hawahtemme katumasi rikoksiasi ja lupoat toiste olla taitawampi ja järjellisempi. Siis ei sinun olisi pitänyt pelkeämän että heti tunnustoa rikoksiasi ja anoa minulta anteeksi. Sillä neuwon et olisi syytäsi suurentanut muilla isommilla rikoksilla. Mutta mitenkä nyt toiwot suosittelewasi Mattia, joka sinun kautta wiattomasti on joutunut wiheliäisyyteen?

Oatam. Növrimmästi rukoilen iseäni, jotta se toas saisi tulla meille, ja siitte wanhempani ja kaiken talonwäen lässä-ollessa rukoilla sitä anteeksi, koska hän minun kautta on wiattomasti häwästy, ja palkinnoksi yhen wiikon puutteesta, eli jolla ajalla hän on täytynyt hukata hi'ellään ja waiwalla koottuja warojaan, antoa sille kaikki seästöarkkuun seästämät rahani.

Nyt kahteli Oatamin wanhemmat poikansa peälle tyytywäisemmillä silmillä, ja poika wakuutettu että hyö nyt oliwat antaneet anteeksi hänen rikoksensa, hyppäsi isänsä syliin, suuteli monasti lepytetyn isänsä käsiä, totisella lupauksella ettei eneä, rikoksiensa saloamalla, antoa wanhemmilleen syytä huoleen ja tyytymättömyyteen.

Tehäkseen Oatamin sowinnon täywelliseksi, ja hänen ilonsa suuremmaksi, lähetti isä wielä sinä iltana hakemaan Mattia, ja tarjosi sille toas entisen palwelluksen, jonka hän, kuultuaan mitenkä asian perustus oli, ilolla otti wastaan, ja toimitti wielä samana iltana tawalliset askarensa.

Oatam piti myös rehellisesti lupauksensa että suositella Mattia, joka kohta unoutti wihelijäisyywen, jonka hän Oatamin tähen oli kärsinyt, ja rakasti sitä ja isäntäwäkeänsä toas entisellä rakkauwella ja oli heille uskollinen.

Siitä päiwästä Oatam hywiinty niin, etteiwät wanhemmat eikä Tohtori senkoummin tarwinneet sitä nuhella salatuista rikoksista. Mutta jos hän wielä jonkun kerran sattu erhetyksessä ja epähuomiossa rikkomaan, niin rikoksensa ja wirheinsä tunnustaminen oli hänelle lohutus ja tyytywäisyys, jonka hän muuten olisi kaiwannut; sentähen se ei millonkaan tarwinnut pelätä etteiwät wanhemmat antasi hänellen anteeksi.

26. AINA PITÄÄ KARTTAMAN PAHOJA JA ROSWO IHMISIÄ.

Yksinään on hywemp' olla,
Kun olla pahojen kanssa;
Nepä wäleen wiettelööpi,
Pian soattaa pahuutehen.

Santeri ja Liena oli kaksi hywässä kurissa kaswatettua sisarusta. Harwon tarwihtiwat wanhemmat niiltä kielteä mitä hyö pyysiwät, sillä mitä anowat oli heille tawallisesti hyöwyllinen eli niin wiatonta, että sitä mielellään niille suottiin. Jos jonkun kerran sattu ettei käynyt heijän mieltä myöten, eiwät kuitenkaan suuttuneet, eiwätkä olleet paholla mielin, pait arweliwat ihtekseen: "Hywät wanhempamme, jotka meitä niin suhattomasti rakastawat, ymmärtäwät paremmin kun myö ihte mikä meillen on hyöwyllinen ja tarpeellinen; muuten kyllä nouwattasiwat meijän mieltä."

Kauniina kesä päiwänä oli wanhemmat kuhtutut muuwan ystäwänsä tykö moalle. Mielusesti olisiwat ottaneet hywät lapsensa mukaan, mutta kun ei waunuissa ollut tiloa, piti heijän nyt jeämän kotiin seuraksi wanhalle tätillensä, joka rakasti näitä hywiä lapsia kaikesta sywämmestään.

Ennenkun wanhemmat läksiwät kotoa kysy Liena äijiltään matalalla ja lauhkealla eänellä: "Soammeko tänään kuhtua serkkujamme, Pekkoa ja Timoa huwiksemme?"

"Siihen en anna lupoa," sano äiti; "leikihtelköä kahen kesken niinkun paraiten taijatte. Huomenna minä toas tulen kotiin teille huwiksi."

"Etkö muista, Liena," sano Santeri, "että isältä olemme soaneet luwan sill'aikoa iloilla puutarhassa?"

Liena. Niin wainen; sill'aikana tehään pienen puutarhamme walmiiksi, ja kun isä ja äiti huomenna tulewat kotiin — — —

Santeri. Niin pyywämme heitä kahtomaan puutarhoamme; woi, kuinkas isä ihastunoo työstämme!

Isä. Mielusesti tulen kahtomaan työtänne, jos myös soan kuulla että poisollessani oletten olleet siweät ja käyttäneet ihteänne hywästi.

Nyt lähtiwät wanhemmat pois, ja Santerille ja Lienallen oli aika heijän työtä tehessä niin hupanen, etteiwät ollenkaan muistaneet Pekkoa ja Timoa.

Kun wanhemmat seuroawana päiwänä tuliwat kotiin, juoksiwat lapset ilosesti heitä terwehtimään, sanowat woineensa hywin, ja kuhtuwat iseään ja äitiään tahtomaan Heljän pientä puutarhoa, joka nyt oli walmis. Tässä asiassa hyö myös nouwattiwat lapsiensa mieltä, kehuwat heijän ahkeruutta ja pienen laitoksensa järjestystä ja kauneutta.

"Minkätähen," sano äiti Lienalle, "sinä öylön tahot Pekkoa ja Timoa huwiksenne?"

Liena. Sentähen kun jeätiin yksinämme ja entinen rattomme Akseli on poikessa. [Poikessa, yksi kun pois.]

Äiti. Akseli on hywänsuntanen ja siweä poika, jonka mielusesti sallin olewan kanssanne. Mutta tunnetko sinä Tiinoa ja hänen weljeänsä?

Liena. Nä'in minä ne menneellä wiikolla, kun äiti oli heijän wanhempien luona kyläilemässä.

Äiti. Kyllä minäkin tiijän että olet niitä nähnyt; mutta minä kysyn jos tunnet niijen tapoja, ja jos ne owat niin siweät kun Akseli.

Liena. Sitä en epäile. Tiina kuhtu meitä useen käymään heillä, elikkä äijiltä pyyteä lupoa, että saisimme lähetteä heitä hakemaan meille.

Santeri. Ja Pekka oli yhtä hywä minua kohtaan. Se näytteli minulle kaikki leikkikalunsa.

Liena. Kumpa olisimme soanut olla enemmän aikoa heijän seurassa!

"Soisittenko siis kerran soawanne niitä wieraiksenne?" kysäsi äiti. Lapset eiwät wirkkaneet sanoakaan, sillä eiwät tietäneet jos se oli äijin mieleen että olisiwat Pekan ja Tiinan seurassa. "Jos se on teijän iloksi," sano äiti toas, "niin minä huomenna jälkeen puolenpäiwän, koska olen yksinäni kotona, lähetän hakemaan heitä ratoksenne?"

Santeri ja Liena. Kyllä se olisi lysti! Woi, kuinkas ilosen päiwän huomenna soahaan! Kost'Jumala, äiti kulta, sen hywän lupauksen e'estä!

Äiti. Soapa nähä jos se on niin lysti kun toiwotte.

Santeri ja Liena. Ompa kyllä! Siitä ei ole pelkoa; kyllä meille tuloo ilonen!

Seuroawana oamuna kuhtutti äiti Pekan ja Tiinan luoksensa lapsiensa huwiksi. Hyö lupasiwat tulla. Mutta jo oli kello yli kolme, eikä wielä näkynyt wieraita, joita lapset riemuten outtiwat. Toisinaan hyppäsi Santeri, toisinaan Liena ikkunaan, kysyen: "Eiwätkö jo tule? — Eiwätkö jo näy raitilla? — Woi kuinka wiipywät! — Nyt tuloo jo niin myöhä! — Ehk'eiwät tulekkaan?" — Wiimen sano äiti: "Nyt tulewat!"

Santeri ja Liena juoksiwat ilosesti niijen wastaan, terwehtiwät heitä ystäwällisesti ja weiwät heti wieraansa puutarhaan, johon hywä äiti oli wiettänyt pöywän, ja panettanut sinne kaikellaisia makeita. Liena talutti Tiinoa käestä, ja Santeri Pekkoa. Wähän aikoa istuwat lapset hiljakseen, kauniisti puhuen keskenään, mutta nyt sanowat wieraat: "Käwelläänpä ensin tässä kauniissa puutarhassa; kyllä wielä ennätämme syywä makeita." Siis lähtiwät käwelemään.

"Woi kuinka teällä on koreita kukkia!" sano Tiina, joka käwi Lienan keralla.

"Elä juokse tuollalailla kukkalawoijen peälle, talloat soreat kukat," sano samassa Liena; mutta kukat oliwat jo tallatut ennenkun hän ehti kielteä.

Tiina. Woi kuinka ne lemuawat hywälle!

Liena. Tiina kulta, elä koske niihin! Isä ei salli että kosketaan eli taitetaan hänen kauniimmia kukkasia.

Mutta Tiina oli jo rewässyt niitä kourallisen, ja sano nyt tyytymattömästi: "Mikä sitte! Jospa näitä taitto!"

Liena rupesi nyt tasottelemaan kukkalatvoa ja kohottelemaan poletuita kukkia, mutta Tiina keskeytti häntä, sanoen: "Se on puutarhanhoitelian työ; hänellä ei ole muuta tekemistä."

Liena. Mutta sillä ei isä ole tyytywäinen.

Tiina. Kas kuinka sinä olet olewanasi siweä ja taitawa! Eihän teällä osoa liikkuakkaan niinkun sinä tahtosit. Tule meille niin soat nähä kuinka myö elämme ja olemme wapaat. Tosin ei ole meijänkään isän mieliin että tallataan hänen kukkalawoja, mutta mitäpä siitä huolimme? Ja tokko se tietänöönkään kuka sitä teköö?

Liena. Mutta eikö hän soattasi luulta teijän pahantekoja wiattoman syyksi?

Tiina. Sen parempi meille! Useen olemme kuulleet ja nauraneet kun isä on torunut puutarhanhoiteliata, ettei se paremmin wartioi hänen kukkalatvoja.

Liena. Sitä miesi polosta! Ja sille taijatte työ nauroa? Mutta jos isänne saisi tieteä teijän tallanneen hänen kukkansa ja teijän siis ansaihteneen torat, mitenkä siitte käwisi?

Tiina. Sitä emme tarwihte pelätä; sillä puutarhanhoitelia tietää aiwan hywin, että myö tunnemme hänen warkauksensa, ja kuinka hän joka päiwä isän tietämätä myö omenoita, marjoja ja kaikellaista muuta, eikä tie wanhemmilleni rahoista tiliä.

Liena. Ja semmosta konnuutta etten ilmota wanhemmillenne?

Tiina. Siitä kyllä ihtemme warotetaan; silla nyt soamme puutarhassa tehä mitä mielimme, ja kun marjat ja omenat kypsywät, soamme niitä syywä eholta, ilman sen hiiskumata isälle.

Liena hämmästy kuultua ilkipilasen Tiinan näin hoastawan, ja kahto huolellisesti ympärilleen, jos joku ehkä olisi kuullut hänen taitamatonta puhetta. Lienan piti juur ruweta nuhtelemaan Tiinoa tämän koiruuwen tähen, kun Pekka samassa tuli kiljuen ja juosten.

Heti kysy Liena: "Missä Santeri on? Mihinkä se jäi?"

Pekka. Ei hänestä ole mihinkään! Tuonne nurkkaan oli hän tehnyt puutarhan näkösen laitoksen, ja siihen istuttanut kaikellaisia kukan taimia ja puun wesoja. Minä en taitanut muuta kun nauroa semmoselle kelwottomalle työlle, ja repäsin siis moasta koko joukon hänen istuttamia taimia ja muutaman wesankin. Tästä rupesi hän itkemään ja tuli niin pahoille mielin, ikäänkun olisi suuri wahinko tapahtunut.

Liena lensi punaseksi ja toas walwastu Pekan puhuissa, ja kysäsi wielä kerran: "Missä Santeri on?"

Pekka. Se jäi istuttamaan niitä taimia jotka minä wiskasin pois. Mitäpä semmosesta nenikkäästä huolii. Ei ies yhtä marjoa hän olisi antanut minun syywä. Eihän se olisi ollut woarallinen, eikä mikään wahinko ?

"En minäkään tule toimeen tämän siweän mamselin kanssa," sano Tiina. "Ei ies näitä kukkia se olisi mielusesti antanut minun taittoa." — Samassa wiskasi se kukat kourastaan, ja puhu niin ruokottomasti, ettei sen puhetta roahi kirjottoa. "Eikös ole tosi, Pekka, toisellalailla myö eletään?" isoili Tiina.

Pekan piti juur wastoaman kun Liena samassa lausu: "Ei minun syyni ole että minun pietää kielteä teiltä semmoisia huwituksia. Hywän isämme mieli on aina paha, kun hänen kukkalawoja tallataan eli he'elmiä warastetaan, eikä myö mielusesti tehä hänen tahtoa wasten. Mennään nyt lehtimajaan, niin mietimme, miten meijän paraiten pitäsi iloileman."

Pekka. Tehään niin koska ei ilo tässä puutarhassa ole mieltämme myöten.
Mutta mitä nyt ruwettasiin leikihtelemään?

Liena. Weljeni Santeri puhu sinun osoawan niin monta lystiä leikkiä; sano siis ihte.

Pekka. Se on tosi! Onko teillä kiikkua?

"Kas sepä olisi ilonen!" sano wallaton Tiina. "Mutta Santerin pitää olla kerallamme; minä juoksen häntä hakemaan," — ja samassa se laski täyttä jalkoa toiselle puolelle puutarhoa.

Sill'aikana sano Liena heillä ei olewan kiikkua.

Pekka. Se ei tie mitään; kyllä myö wäleen tehään kiikun. Tuolla näkyy olewan kaksi hirttä, jotka kelpoawat pylwäiksi, ja tuolla hilan ulkopuolella näkyy olewan lautoja. Muita aineita ei siihen tarwita.

Liena. Mutta ei ole kukaan, joka meitä auttasi.

Pekka. Se on puutarhanhoitelialle paras työ. Minä menen heti käskemään häntä tänne.

Liena. Hänellä on muuta työtä; sitä emme sunkaan soa waiwata.

Pekka. Niin tehään ihte.

Liena. Etkö neä että nuo lauwat owat likaset, myö tuhrattasiin woatteemme jos niitä ruwettasiin käsittelemään. Leikihtellään ennen muulla tawalla.

"Woi kun olet tuhma!" sano suuttunut wallaton Pekka. "Teällä aika tuloo warsin pitkäksi! — — — Mutta ompa tuolla tyhjiä kukka-astioita. Pannaan niitä rahille ja wiskataan täyteen kiwiä, joita on kyllä tässä raitilla. Lysti on kuulla kun kiwet helähtäwät niihin tyhjiin astioihin."

Liena. Elä usko, Pekka, että puutarhanhoitelia antaa meijän sitä tehä!
Astiat owat räpeät ja soattasiwat siis haleta; ja toiseksi…

Samassa kuulu Santeri etäällä walittawan: "Woi mun peäni, woi mun peäni!"

Liena, joka tunsi weljensa eänen, juoksi heti kuulustamaan mikä hänessä oli. Kun hän tuli Santerin luokse näki se hänen itkien seisowan pienen puutarhansa wieressä, pitäen peätään kumpasilla käsillään. Hänen wieressä seiso Tiina, joka nauroa hekotteli niin sywämmellisesti että se tuskin pysy seisoaltaan.

Kysyttyä sai Liena tieteä, että koska wallaton Tiina etäällä oiwalsi Santerin kyykkysillään istuttawan taimia, jotka Pekka oli kiskassut moasta, meni se hiipotellen Santerin huomoamata hänen taakse, ja töyttäsi sitä niin kowasti jotta se koatu päin pistettä wasten, ja sai suuren hoawan peähänsä ja kauhean kuhman ohtaansa.

Wallaton ja paha Tiina kerto tätä mielestänsä urhollista tekoansa nauraen ja ilman waikutukseta, waikka Santeri polonen itki ja weri juoksi peästä. Liena oli pahoilla mielin weljensä wahingosta, otti sitä käteen, ja kysy hellällä huolella, jos hänen peä oli hywinkin kipeä.

"Elä ole pahoillasi, hywä sisareni;" sano kärsiwällinen Santeri; "kyllä se ehkä paranoo!"

Tiina. Niin minäkin luulen. Ei millonkaan piä leikistä suuttua; kyllä minäkin useen olen soanut semmosia ja pahempiakin pamauksia, mutta en kertoakaan ole itkenyt ja woiwottanut.

Nyt kokountuwat lapset toas lehtimajaan. Surkotellen kahto hellä Liena weljensä silmiin, joka nyt ei ollenkaan ollut ennollaan. Mutta Pekka ja Tiina eiwät olleet millään Santerin wahingosta, eiwätkä malttaneet olla yhessä kohin syywessä makeitakaan, jotka heitä wasten oli tuotu lehtimajaan. Kun oliwat hotkasseet kaikki herkut, ihmeellisellä ahnauwella, pyrkiwät toas puutarhaan juoksentelemaan.

Santeri ja Liena oliwat jo kyllästyneet tähän wallattomaan ja lewottomaan seuraansa; sentähen olisiwat nyt suoneet wieraijensa suostuwan tyynempiin iloihin, ja pyysiwät niitä siis kertomaan kaikellaisia lystiä satuja ja tarinoita, eli weisoamaan koreita lauluja, eli kahtomaan eläwien, lintujen ja kalojen kuwia, jotka isä heillen oli lahjottanut. Mutta ne eiwät olleet wallattoman Pekan ja Tiinan mieluiset, sentähen eiwät tyytyneet ennenkun Santeri ja Liena rupesiwat ilohuoneessa heijän kanssa sokkosille.

Wähän aikoa leikihti lapset koreasti; mutta nyt ei Pekka eneä malttanut olla koirankuristaan erillään. Kun Liena oli sokkona pisti hän jalkansa eteen jotta tyttö lankesi, löi ohtansa pahasti ja repäsi kaistaleen uuwesta, hienosta esliinastaan. Pekka ja Tiina naurowat tälle hywälle työlleen, mutta Lienan mieli käwi wielä pahemmaksi, warsinkin esliinan tähen, silla se oli tarkka woatteilleen ja piti niitä aina puhtaina ja siiwossa.

Santeri ei tahtonut olla sokkosilla, ja Liena pyysi myös heitä lakkoamaan tästä pilasta. Samalla tuli äiti huoneeseen. Santeri ja Liena ihastuwat kun näkiwät äitinsä, ja Pekka ja Tiina, jotka nyt pelkäsi etteiwät eneä saisi olla wallattomat, pyrkiwät kotiin.

"Hywät lapseni," sano äiti tultua likemmä, "olettenko nyt oikeen osanneet huwitella wieraitanne, ja onko teillä ollut lysti niijen kanssa?"

"Hywin ilonen on ollut, hywä tätini!" wastasi Tiina, kokien olla ilonen; "mutta nyt emme eneä soa wiipyä teällä, sillä äiti käski meitä tulemaan kotiin hänelle huwiksi."

Äiti. Koska niin on, niin on hywä että totteletten äitiänne, ja minä siis en pyywäkkään teitä wiipymään iltaselle.

Pekka ja Tiina heittiwät Nyt hywästi, ja Santeri ja Liena meniwät heitä soattamaan wähän matkoa. Pekka ja Tiina kuhtuwat heitä käymään luonaan, luwaten heillen sillon ilosen päiwän.

Kun oliwat heistä eronneet, sano Santeri, joka nyt käsi käessä sisarensa kanssa meni puutarhaan, jossa äiti outti lapsiansa: "En minä millonkaan pyywä lupoa mennä niihen wallattomiin ja ilkipilasien serkkujen luokse. Totta äiti lie niitä tuntenut koska hän ei mielusesti tahtonut meitä olemaan niijen keralla."

Liena. Minä olen juur wihossani ihte peälleni, että kiusasin äitiä kuhtumaan näitä häjyjä luoksemme. Kumpa se tietäsi heijän ruokotonta puhetta! En minä luullut niitä semmosiksi. — Sinä et tiijä mitä Tiina puhu.

Santeri. Jos sinä tietäsit kuinka häwitön Pekka oli minulle kun kielsin sitä kukkiani repimästä. Nyt on pieni sorea puutarhamme warsin turmeltu! Mitä isä nyt wirkkanoo, kun hän näköö millä siiwolla se on? Ja kun toas rupesin istuttamaan kaunista orjantappurapensasta, jonka minulle isä lahjotti syntymäpäiwänäni, töyttäsi minua Tiina sen peälle, jotta oksat ja juuret taittuiwat ja tuliwat wiallisiksi! ja pieni kaunis omenapuunwesa! Kaikki ovat nyt rasitetut.

Liena. Isompikin omenapuu?

Santeri. Suuremmat oksat owat taitetut, ja ne kolmet punosta ja ihanata omenata, joita se ensimmäisen kerran kaswo, ne kiskasi Pekka ja söi suuhunsa, eikä antanut minun maistoa kipenettäkään.

Liena. Ja sinä olit niin lönni ja annot hänen häileä sillälailla?

Santeri. Mitäpä siihen sain? Kyllä kait sitä kielsin, mutta huoliko se kiellosta, jonka enemmin kielsin, sitä enemmän se teki kiusoa.

Näin puhuissa tuliwat lehtimajaan jossa äiti heitä kokotti. [Kokotti, yksi kun outti.] Se kysy nyt kuinka tyytywäiset oliwat wieraijensa kanssa?

Liena. Minä häpiän heijän puolesta kun eiwät olleet semmosia kun toiwon ja uskon, minä häpiän myös ihtekkin että niin halusin heijän seuroa. Äiti. Siis hawahtet minulla olleen hywät syyt, joijnka tähen en sallinut näitä wallattomia ja roswolapsia poisollessani teijän ratoksi; silla minä tunsin heijät aiwan hywin. Mutta koska kiusasitte minua ja minulla tänään oli joutilas päiwä, niin nouwatin mieltänne, jotta ihte tulisitte tuntemaan niijen pahoja tapoja. Elkeä uskoko, lapseni, että minä siunoaman ajaksikaan olen jättänyt teitä, yksinänne. Tuolla pähkinäpensaan takana olin piilossa, josta selkeästi näin ja kuulin kaikki mitä teitten ja sanoitten. Wiimen tulin esiin teitä pelastamaan näistä pahankurisista lapsista. Ei taitanut olla niin lysti kun toiwoitten?

Santeri ja Liena eiwät wirkkaneet mitään; sitte lähestywät ujosesti äitiään alennetuilla silmillä; mutta äiti lausu: "Eikö teillä olisi ollut paljon hupasempi jos tänään olisitten ollut äitinne kanssa? Eli kahenkesken leikitellyt puutarhassa? Sentähen pankoa mieleenne, että mitä minä teiltä kiellän, se ei ole teille hyöwyllinen. Warsinkin on huono ja paha seura lapsille woarallinen; niitä teijän pitää karttaman. Wieläkö nyt tahotten Pekkoa ja Tiinoa wieraiksenne?"

"Ei millonkaan, ei millonkaan!" sano kumpaset lapset. "Ennen olemme hywien wanhempiemme keralla. Näin ikäwätä päiweä emme koskaan soisi soawamme."

27. KISSA. WANHA JA NUORI HIIRI.

Kissa. Tule, tule pieni hiiri, elä pelkeä! Minä olen sinulle hellä ja hywä, jos woan annat minulle suuta.

Wanha hiiri. Elä anna sen ihteäst pettää?

Kissa. Kas, nämä makeat soat kun annat minulle suuta.

Nuori hiiri. Kuule äiti kuinka ystäwällisesti kissa minua kuhtuu.

Wanha hiiri. Elä anna pettää ihteäsi.

Kissa. Ja tämän suuren sokuri murikan soat. Woi kuinka makea se on!

Nuori hiiri. Kyllä warotan ihteni jos hätä tuloo; nyt menen.

Wanha hiiri. Elä mene, se pettää sinua!

Nuori hiiri. Se on niin sulonen!

Wanha hiiri. Sitä pikemmin se sinua pettää. Warota ihtesi.

Kissa. Tule, tule kultaseni!

Nuori hiiri. Nyt menen…

Wanha hiiri. Elä mene! se tappaa sinua!

Nuori hiiri. Mutta menen… Woi, woi! Mitä tiet? — Woi, äiti auta! Se teköö pahoa! Se tappaa minut! — Kuolen! — Jo kuolen! —

Wanha hiiri. Nyt en eneä sinua taija auttoa, koska et ottanut neuwojani warteen. —

28. LAPSENA PITÄÄ JO OPPIA NEÄNNYTTÄMÄÄN HIMONSA.

Tämän neuwon oli pieni Esko useen soanut isältään, mutta siitä ei hänellen ollut hyötyä, sillä hän ei ollut siitä millään. Se tahto kaikkia mikä sen mielestä oli koreata, maisteli ja söi kaikkia mitä hän luuli makeaksi, ja olisi aina leikitellyt semmosia leikkiä joita se oppi koirankurisilta kerjäläispojilta, ilman arwelemata jos hän niijen kautta soattasi ihtensä wahinkoon, eli jos ne siweälle pojalle oliwat sopiwat.

Kerran käweli hän isänsä kanssa joenwartta, jossa wanha ukko paraillaan onki. — "Woi kuinka nuo kalat owat tuhmia, kun nuin antawat ihteään petteä!" sano Esko isälleen.

Mutta isä wastasi: "Mats on niijen mielestä makea; siis tarttuwat ahnautensa tähen onkeen, ja kuolemat julman kuoleman. — Mutta sinä, poikani, oletko sinäkään wiisaampi, kun monasti yhtä ahnaasti syöt kaikellaisia makeita, joista mahasi käy kipeäksi, ja siis owat terweywelle wahingolliset? Enkö useen ole sanonut, ettei sinun pitäsi antaman ma'un wietellä ihteäsi, etkä kuitenkaan ole paljon taitawampi ja warottawampi kun kalat?"

Kun Esko wähän aikoa arweli tätä wertausta hämmästy hän ja häpesi ajattelemattomuuttaan, ihtekseen peättäen ettei koskaan eneä antoa isälleen syytä tämmöseen muistutukseen ja wertaukseen.

Mutta isä saneli wielä: "Jos tahot, niin minä käywessämme kerron sulle tarun, josta wielä selkeammästi hawahtet, kuinka tarpeellinen on, että ihminen jo lapsesta warttuu tukeuttamaan himonsa."

Esko. Hywin mielusesti, isä kulta, jos olet niin hywä!

Isä. Monta wuotta siitte tunsin yhen pojan noapurissa, jonka nimi oli Simo. Lapsesta pitäin se jo oli mahottomasti ahnas, ja järjetön lapsen tyttö, jonka wanhemmat oliwat panneet Simoa hoitelemaan, wartutti sitä wielä enemmän ahnauteen, ja syömään makeita, waikka mahallen oliwat warsin woaralliset. Tästä tuli hänen maku niin luonnottomaksi, ettei se millonkaan tahtonut syywä ruokia joissa ei ollut sokuria, tahi muuten ei olleet imeliä. Kun hän jonkun kerran sai makeita, söi hän niitä niin meärättömästi ja ahnaasti, että hän niistä monasti oli surkeasti kipeä.

Turhaan pyysi ja käski wanhemmat Simoa sillon jo luopumaan ahnauwestaan kun hän oli wanhempiensa tykönä; "Sillä," sanowat hyö, "kun tulet wieraisiin on sinulle semmosesta pahasta tawasta monta wastusta ja useen suuri häpiäkin." Mutta Simo ei luullut tapansa olewan niin woarallisen, eikä siis alussa huolinut tukeuttoa suihtuwata himoansa.

Kun hän oli kahennellatoista wuo'ella, kuoliwat wanhemmat, ja Simo joutu asianajajan [Asianajaja, yksi kun Ruohtista lainattu sana Wörmyntäri.] luokse, jossa hänellen ei annettu herkkuja. Teällä oli elämä ahnaalle pojalle tuskasa, kun hän ei soanut makeita.

Niin kauwan kun sillä kesti rahoja osti hän joka päiwä rusinoita ja muita makeita; mutta kukkaro kuiwi wiimen, eikä eneä löytynyt äyriäkään jolla ostasi makeita. Nyt tuli hän woan päiwä päiwältä ahnaammaksi, eikä woinut tukeuttoa himoansa.

Siitte rupesi hän myömään ja panemaan woatteitaan ja kirjojaan ynnä muuta pientä kalua; mutta wiimeseltä kun ei tämäkään keino menestynyt, niin Simo rupesi warastelemaan hywäntekiätään. Tämä kaipasi useen, toisinaan wähemmän, toisinaan enemmän rahoja, mutta ei kuitenkaan luullut Simon waipuneen semmosen kauhean rikoksen alaseksi.

Mutta kauwan ei hän taitanut piteä warkauttansa salasena. Peläten rikoksiensa tulewan ilmeen ja siis soawansa ansaitun rangastuksen ja tulewansa häwästyksi, karkasi hän yhelle laiwalle joka sillon oli walmis purjehtimaan Itä-intian moahan.

Mutta kuitenkaan ei hän taitanut wältteä ansaittua rangastusta; sillä kun laiwa onnellisesti oli purjehtinut yhteen tämän satosan moan satamaan, ja Simo toas sai jalkansa tanterelle, söi hän, waikka toiset laiwamiehet sitä kielsiwät, niin ahnaasti makeita heelmiä, joita hänellä teällä joka hoaralla oli tarjona, että hän waipu woaralliseen waritautiin, joka muutaman päiwän perästä lopetti hänen elämänsä.

Sillälailla sai hän ankaran koston, ettei hän lapsuuwesta wartuttanut himojaan taipuwiksi tahtonsa alle. Wälttämätön on että palawa himo waremmin tahi myöhemmin soattaa ihmisen wahinkoon ja onnettomuuteen.

Tämä kertomus wahwisti pienessä Eskossa hywän lupauksen, että heti neänytteä himonsa kun ilmauntuwat, ennenkun suihtuneina saisiwat häntä wietellä rikoksiin ja häpeälliseen elämään.

Tätä puhuissa oliwat jo tulleet kotiin, ja Esko oli myös hywästi osannut tawallisen meärätyn lukunsa, kun isä, kokeakseen kuinka kowa Eskon hywä lupaus oli, kielsi sitä lupa-aikana leikihtemästä pienillä kauniilla waunuillaan, jotka isä hänelle antanut ahkeruuwesta.

"Minkätähen," kysy Esko huoleentuneena isältään, "minkätähen en soa leikitellä pienillä waunuillani, koska ne owat isän antamat?"

Isä. Tosi on että owat minun antamani, mutta soisin että sinä ilman pahata mieletä taitasit olla paihti tätä rakastettua iloa. Minä tahtosin mielullisesti nähä jos niin paljon taitasit haluasi neännytteä.

Esko oli muka wasta moniahta päiweä sitte soanut nämä pi'enet uuwet ja soreat waunut, jotka sentähen nyt wielä hänen mielestä oliwat niin hywät, jotta hän lupa-aikona yhtenään weti niitä ympäri pihoa; hän maltto tuskin ruoka-aikonakaan olla waunuitaan.

Esko. Minkätähen en tänä iltana soa we'ellä waunujani?

Isä. Sinun pitää oppia, toisinaan ja kun asiat niin woatiwat, olemaan ilota, joka mielestäsi on suuresta arwosta.

Esko. Mutta eihän tämä ole mikään woarallinen ilo.

Isä. Tosin niin on; mutta woarattomiakin iloja pitää ainuastaan meärältä nauttiman, ettei niijen nauttiminen tule tarpeeksi ja tawaksi josta emme taija luopua, sillä semmosina soattawat nekin monasti suuriin wahinkoihin ja onnettomuuteen. Esimerkiksi kuka luulisi luonnollisemmaksi ja hywemmäksi kun juuwa koska on jano; mutta tämä, ehkä kuitenkin warsin wiaton nauttiminen, soattaa useen ajattelemattomuuwen ja meärättömyywen kautta olla aiwan woarallinen terweywelle ja hengellenkin. Etkö muista kuinka onnettomasti käwi nuoren Susson, joka juostuaan ihtensä palawaan, joi meärättömästi kylmeä lähewettä, josta hän sai waritauwin ja wiimen nukku kuoleman uneen. Turhaan kiellettiin häntä niin ylen meärin juomasta kylmeä wettä, ja pyywettiin sitä ies wähän aikaa jeähyttelemään ihteään ennenkun joisi, mutta hän oli tottumaton neännyttämään himojaan. Se kuoli siis nuoruuwen ijässä pikaisuuwen ja kowapintasuuwen tähen.

Esko. Tämä mureellinen tapaus pysyy kauwan mielessäni! Kyllä Susso polonen sairas-wuoteellansa lie monastikin katunut juoneensa jeäkylmeä wettä muijen kieltoa wasten?

Isä. Kyllä kait! mutta sillä ei asia tullut paremmaksi. Joka ei aijon opi neäntämään halujaan, sillon kun tarwitaan, yksin olla ilman wiattomiakin tarpeita, woan nauttii ajattelemata mikä siitä soattasi seurata, hän soa useen kauwan ja katkerasti katua ymmärtämättömyyttään.

29. AHNAS RANKASOO IHTENSÄ.

Pieni Salamon oli jo wakaisena totutettu syömään makeita, jotka terweywellen owat aiwan woaralliset. Mitä ikään hän näki muijen syöwän ja juowan, annettiin epäilemätä senkin maistella. Mutta kun hän tuli wanhaksi, hawahtiwat wanhemmat tämän pahan yltywän tawan, tahtoen poikoansa siitä luopumaan.

"Sinä turmelet terweytesi," sano äiti sille, "kun syöt paljon makeita. Se paha tapa soattaa sinua monasti kipeäksi, jos et aijossa luowu siitä. Minä tunsin pojan joka oli yhtä menewä makeisiin kun sinä. Kun hän tuli wanhemmaksi, ei hänellä aina ollut rahoja makeita ostoa, ja ilman se ei tullut aikaan; mitäpä luulisit hänen siitte tehneen? Se warasti rahoja tähän huonoon tarpeeseen mistä woan sai, siksi kun se wiimen soatiin ilmi. Siis rangastiin poika ja pantiin ojennushuoneeseen."

Tämmösiä warotuksia sai Salamon useen, mutta niitä ei se ottanut warteen. Tosin se nyt ei wanhempiensa lässä-ollessa näyttänyt ahnauttaan; mutta muijen näkywissa oli hän yhtä ahnas kun ennenkin, waikka maha useasti oli warsin kipeä makeijen ylellisestä syömisestä.

Kerran oli taloutar pannut peälliskupin kyökin lauwalle. Wähän ajan perästä tuli Salamon kyökkiin, älysi kupin, ja koska ei ketään ollut huoneessa, nousi rahille ja joi peällisen suuhunsa. Samassa se kuuli ihteään huuwettawan, siis pujahti hän wikkelästi kyökistä kennenkään oiwaltamata, ja pahanteko jäi tällä kertoa tietämämättömyyteen.

Tämä tapahtu niin syksy puoleen, että kirsimarjat jo oliwat joutuneet. Äiti oli poiminut niitä kourallisen että antoa Salamonille, sillä se ei tietänyt mitä poika kyökissä oli hötkässyt. Siunoaman ajalla oli marjat syöty, ja Salamon olisi suonut soawansa niitä enemmänkin. Mutta wähän ajan perästä rupesi sen wahtoa puremaan. Äiti lohutteli sitä kiwun kyllä taukoaman; mutta tauti äity ehtimiseen, jotta poika oli kauheassa tuskassa, ja heitteliin lewotonna wuoteella. Nyt kysyttiin siltä mitä hän oli syönyt ennen kirsimarjoja? ja häpeäkseen täyty sen wiimen tunnustaman kuinka hän kyökissä oli käyttänyt ihteäan. Nyt ei sitä eneä keneenkään tullut surko. Kaiken iltoa ja yötä hän ei soanut unta, ja täyty peälliseksi tulewana päiwänä olla huoneessa, ja ottoa kaikellaisia karwaita rohtoja; mutta sisarukset saiwat luwan mennä käwelemään mehtikköön, jossa niillä oli aiwan ilonen.

Nyt Salamon koki warotella ihteään ahnauwesta, mutta kauwan ei hän soattanut olla erillään juurtuneesta tawastaan, ja sai sentähen toas kerran kärsiä yhtä kowan rangastuksen ahnautensa tähen. — Yhtenä vainuna kun Salamon opettajan pois-ollessa yksinään oli koulusuojassa, älysi hän nurkassa seisomalla pöywällä yhessä, lasissa, jotain maijon ja wein näköstä. Kohta teki hänen mieli maistoa tätä, ja koska se oli imelätä ryyppäsi hän puolen. Mutta wähän ajan perästä tunsi poika ihtensä niin kipeäksi, jotta hänen täyty ruweta moata; mutta tauti woan kiintiinty, se käwi walastun palttinan muotoseksi, kylmä hiki puhkesi ohtassa, ja hän walitti korkeasti kauheassa tuskassa.

Wanhemmat huoleentuwat tästä. "Mikä sinussa on, Salamon," kyseli äiti; "kun et toas olisi syönyt jotain wahingollista?"

Salamon. En minä juur ole syönyt, mutta maistelin minä kuitenkin jotain.

Äiti. Mitä maistelit? Nyt olet toas unouttanut monet warotukseni!
Jumala armahtakoon kuinka ahnas sinä olet!

Salamon. Pöywällä kouluttajan suojassa oli yhessä lasissa maijon näköstä imelätä. Koska se mielestäni oli makeata, ryypin minä siitä wähitellen nuin puolen werran.

Äiti. Onneton poika! Jumala ties mitä toas olet juonut? Entä jos nyt olisi wiimenen päiwäsi!

Samassa tuli opettaja huoneeseen ja sano huojentuneille wanhemmille, että hän oli laittanut oksennusrohtoja yhelle, sairaalle palkolliselle talossa, ja sill'aikana kun opettaja wähän pyörähti pihalle tuli Salamon huoneeseen, älysi rohot ja ahnauwessaan maisteli niitä.

"Siis soat toas," sanowat wanhemmat, "ansaitun rangastuksen häpeällisestä ahnauwestasi. Hyöwyllinen on sinullen että soat nähä kuinka ahnas rankasoo ihtensä."

Peälliseksi waikutti oksennusrohto niin hitaasti, että Salamon monta tuntia yökötteli ja oli kauheassa tuskassa. Wielä toisena päiwänä oli hän niin heikko, jotta hän tuskin hoiperoimalla peäsi permannon poikki.

Tämä, ynnä muita yhellaisia tapauksia soattowat häntä wiimen ottamaan warteen wanhempiensa neuwoja ja warotuksia. Kuitenkin unoutti hän wielä toisinaan kehuttawan peätöksensä, mutta kun hän hiljankin toen perästä tahto siitä luopua woitti hän kuitenkin himonsa.

Nyt oliwat wanhemmat toisellaisia sitä kohtaan, sillä hyö ei eneä tarwinneet panna piiloon mitä ennen warowat Salamonin ahnauwessaan syöwän ja juowan. Ennen oli Salamonin nuorempi weli heijän poisollessa, soanut puutarhan awaimen huostaansa, mutta nyt tohtiwat uskoa sitä Salamonillenkin, joka nyt oli siweä ja luopunut entisestä terweywelle wahingollisessa ahnauwesta.

30. KUKA USKOO WALEHTELIATA?

Syksypäiwänä kun ilma oli kolkko ja tuores oli Tanel niin kauwan juoksentellut ja leikihtellyt pihalla, että hän iltasella oli warsin kipeä. Se walitti siis tautiansa äijilleen, joka heti sillen anto isossawiinassa [Wiiniä sanotaan muutamissa moan paikoissa isoksiwiinaksi.] yhen laijin imeliä rohtoja, että hänen maha wähän lämpiäsi. Se paranikin moniaan tunnin perästä. Mutta koska rohot, elikkä pikemmin makea isowiina oli sen mieleinen, pyysi hän wielä yksiä rohtoja, joita hänen järjellinen äiti kuitenkin ei antanut. "Että juuwa paljon wiiniä," se sano, "ei ole lapsille terweellinen ja rohtoja pitää ottaman sisään ainuastaan sillon, kun on kipeä, muuton niihin niin oppii etteiwät ollenkaan auta koska olemme kipeät ja to'en perästä niitä tarwihtesimme."

Tanel pyysi monta kertoa woan ei soanut. Siis ajatteli hän: "Kyllä toisen kerran olen älykkäämpi, että kuitenkin soan tahtoni täytetyksi."

Muutaman päiwän perästä tuli hän äitinsä luokse ala-ulosena, istu rahille ja piteli käsin mahoansa, ikäänkun olisi ollut kipeä. "Mikä sinussa on, poikani," sano äiti, "koska niin pitelet mahoasi ja olet ala-ulonen?" — "Mahani on kipeä niinkun wiimenkin," wastasi Tanel. "Kumpa äiti olisi hywä ja antasi minulle niitä hywiä rohtoja, joista tuonon oli niin siewä apu." Äiti usko Tanelin puhetta ja anto hänellen anotuita rohtoja. Tanel oli nyt tyytywäinen kun hän taito äitiänsä petteä, sillä tämä herjä poika oli ihan terwe, waikka oli olewanaan kipeä, ja wielä peälliseksi se peätti tällä neuwon useen hankkia ihtelleen näitä makeita rohtoja.

Aikoa tämän jälkeen muistu rohot toas Tanelin mieleen, ja heti oli hän walmis äijilleen walittamaan ihteään. Mutta nyt rupesi äiti luulemaan hänen woan suotta olewan kipeä. "Kuule Tanel," sano siis äiti, "minä waron sinun woan suotta walittawan ihteäsi kipeäksi. Puhu totta! Eikö makea isowiina, sentähen että se on imelätä, soata sinua walehtelemaan? Tunnusta nyt että niin on, niin minä annan sinulle wähäsen isoawiinoa, jos pyywät kauniisti, ennenkun suon harjauntuwasi walehteliaksi."

"Jumala warjelkoon! Wai minä pettäsin äitiäni!" sano walittaen pahanilkinen räiwä. "Niin häwitön en taitasi olla. Kuinpa äiti tietäsi kuinka mahoani puroo, niin kiirehtesit kyllä rohtoja antamaan." Samassa se woiwotti niin surkeasti ja wetiiksen koukkuun, jotta äiti wiimen nouwatti hänen mieltä.

Siis onnistu wielä kerran Tanelin petos; mutta kohta se sai ansaitun rangastuksen.

Tulewana päiwänä hän tuli oikeen kipeäksi. Jo puolen päiwän aikana tunsi hän peätään kiwistäwän; mutta koska hänen sisaruksensa oliwat soaneet luwan jälkeen puolenpäiwän mennä nurmiselle tantereellen leikihtelemään, niin hän ei walittanut ihteään kipeäksi, silla se pelkäsi täytywänsä jeähä kotiin, jos olisi tautiaan ilmottanut.

Mutta Tanelin äiti oli sanonut puolisolleen, tahi Tanelin isälle pelkeäwänsä pojan ainuastaan suotta walittawan ihteään kipeäksi. Wanhemmat hoastowat juur paraillaan tästä luulosta kun Tanel samassa tuli kotiin.

Isä kysy jos hänellä oli lysti. "Olisipa kyllä ollut lysti", wastasi Tanel, "jos ei peätäni olisi kiwistänyt ja mahoani purrut. En tiijä ihtekkään mikä minussa yhtenään on, en tänään pitkin kyennyt leikihtemään toisten lasten keralla."

"Yhtenäänpä sinä olet kipeä!" sano äiti yksitotisesti.

Tanel. Woi, woi, äiti kulta! En millonkaan ole ollut näin kipeä!

Hänen posket leimusiwat, ohta oli kuuma ja silmät tummat; mutta wanhemmat warowat kowin kiiwaan hyppeämisen olewan syyn tähän. Siis lausu isä: "Sinun pitää oppia kärsimään pieniä kipuja; muista, olet jo kohta aikamieheksi tulewa."

Tanel saneli itkien: "Mahoani puroo niin kauheasti; en woi eneä olla yläällä!"

Isä. Niin mene kylellesi, eläkä itke; kyllähän paranet!

Tanel. Kumpa isä ensin antasi rohtoja!

Isä, suuttuneena poikaansa, luullun konnuuwen tähen, wastasi: "Ehkä toas niitä rohtoja kun pannaan makeaseen isoonwiinaan? Mutta tiijäppä, poikani, että sinun petoksesi eiwät aina luonnista. Mene nyt heti pitkällesi ennen iltaseta — sillä eihän sairas jaksa syywä — niin toiwon huomenna olewasi terwe!"

Isän käsky ja yksitotinen puhe oliwat Tanelista ouwot; mutta koska hän tiesi ei olewan hywä tehä wasten isänsä käskyä, toiwotti hän wanhemmilleen lewollisen yön ja meni koulusuojaan. Itkussa silmin poika riisu ihtensä ja paniin wuoteelleen. Sen peätä kiwisti ja mahoa puri kauheasti, mutta enemmän huoletti häntä isän kowuus. Uni karkkountu sen wuoteelta. Kello löi jo kaksitoista, woan aina walwo Tanel walittaen ihteään, mutta kuitenkin niin hiljakseen ettei hawahteisi opettaja, joka jo heti illasta oli nukkunut. Mutta nyt se puoli-yön aikana hawahti ja kuuli Tanelin walittawan.

Tämä hywä miesi oli monasti mureekseen halvannut Tanelin walehtelemisen halun, ja koska hän monasti turhaan oli kokenut soaha sitä luopumaan tästä moitittawasta tawasta, usko hän ikäänkun isäkin Tanelin ainuastaan kurillaan sairastawan; mutta nyt hawattuaan hänen olewan kipeä to'en perästä, nousi hän antamaan pojalle sopiwia rohtoja, joita sattu olemaan soapuilla. Niistä oli myös heti helppo, ja tunnin perästä waipu Tanel wirwottawaan ja lewolliseen uneen.

Kun poika oamusella hawahti oli peänkiwistös paljon helpompi, ja mahakin oli parempi kun iltasella. "Mutta kyllä isä nyt taitaa uskoa että tautini oli suotta, koska näin wäleen paranin?" sano Tanel huolellisesti kouluttajalle. "Kumpa toki kouluttaja olisi hywä ja wakuuttasi wanhemmilleni olleeni totisesti sairas."

Kouluttaja. Oma syysi on ettei isäsi soattanut sinun puhetta uskoa, kun niin useen waleilla olet uskaltanut häntä petteä. Siis oli sullen ansaittu rangastus ettet soanut niitä makeita rohtoja waikka olit kipeäkin, sillä olet niin monasti petoksella wietellyt hywän äitisi suotta suowite sinulle niitä antamaan. Sillälailla soa walehteliat useen kärsiä waleinsa tähen; waikka puhuwat tottakin ei heitä kuitenkaan taija uskoa, sillä kukin pelkeä ihtensä tulewan petetyksi.

Tanel. Kumpa isä ei olis wihossaan minun peälle, niin en millonkaan waleini kautta antasi hänelle syytä minuun suuttua!

Kouluttaja. Kyllä minä ko'etan soaha sitä uskomaan sinua paremmaksi, ja puhun sille kauniin uhkauksesi ettei tästä lähin eneä walehtella ja muka sen kautta huolettoa wanhempiasi. Toiwon myös rehellisesti pitäwäsi tämän lupauksen.

Kouluttaja piti lupauksensa, ja isä rakasti siitä hetkestä Tanelia niinkuin muitakin lapsiansa, sillä hän ei tästä päiwästä puhunut muuta kun totta, ja otti tarkasti isänsä ja muijen ymmärtäwien wanhempain ihmisten oppia ja neuwoa warteen.

Tanel myös puolestaan piti lupauksensa että ei walhella. Siis unouttiwat wanhemmat mielellään poikansa lapsuuwen rikokset ja wirheet.

31. ETTÄ SOAHA TEHÄ MITÄ IHTE LYSTEÄ EI OLE PARAIN.

Poawo. Appa minä olisin täysi ikänen ja isän kokonen!

Isä. Minkätähen sitä soisit, poikani?

Poawo. Niin ei kukaan taitasi minua käskeä, woan saisin tehä mitä ihte mielin.

Isä. Olisko se mielestäsi niin lysti?

Poawo. Sepä wasta oliskin lysti.

Isä. Mitenkä sinun mielestäsi, Iewa! Mielisitkö sinäkin, niinkuin
Poawo, tehä mitä woan lysteät?

Iewa. Kyllä se olisi minunkin mieliin!

Poawo. Woi Iewa kuinka myö leikiteltäsi; kuinka meillä olis rattosa elämä!

Isä. Koska niin mielusesti tahotten, lapseni, niin oletten huomenna wapaat, ja soatten tehä mitä mielitten.

Ilosta keikkuen lausu Poawo ja Iewa: "Huomenna soamme tehä mitä lysteämme."

Isä. Niin soatten; eikä minulla ja äijillänne, eikä muillakaan talonwäestä ole waltoa teitä käskeä eli teiltä kielteä mitään.

Poawo ja Iewa. Suurkiitos! Kost' Jumala, isä kulta! Kas huomenna on meillä ilonen päiwä!

Isä. Soapa nähä kuinka lysti teillä on. Muistattenko ettei huomenna teistä kukaan ole millään, eikä huoli mitä hywin tietten?

Huomenenpäiwä tuli. Muullon herätettiin lapset jo kello seihtemän, mutta nyt ei heitä kukaan hawauttanut; siis makasiwat kello kymmeneen. Mutta kun hawahtiwat oli niijen mieli raskas kauwan moattuaan.

Kuitenkin selwisiwät unen kähmästä muistettuaan tänään soawansa tehä mitä mieliwät. Siis pukiwat ihtensä wäleen, ja söiwät oamiaiseksi mitä parainta löysiwät.

"Mutta mitä meijän nyt pitäsi tehäs", kysäsi Poawo.

Iewa. Mitäpä muuta kun leikitellä kaiken päiweä?

Poawo. Mitä ensin leikihteltäsimme?

Iewa. Rakennetaan kortista huoneita.

Poawo. Semmosilla lystäilkööt pienet lapset.

Iewa. Ollaan siitte sokkosilla.

Poawo. Se olis wiisaasti! Myö kahenkesken?

Iewa. Tahi heitetään noppoa uuwessa nopporuuhessa. [Nopporuuhi,
Ruohtiksi Kägelbana.]

Poawo. Etkö muista minun jo siihen kyllästyneen?

Iewa. Niin mieti ihte mikä olis lystimpätä.

Poawo. Lystimpi olis kaiken päiweä ratastoa kepillä ympäri niittyjä ja kumpuja.

Iewa. Hyi! Luuletko sopiwaksi että tyttö ratastasi? Siihen en minä soata suostua.

Poawo. Ole sinä hewonen, minä olen ajomies.

Iewa. Wai niin! ettäkö toas, niinkun tuononkin, saisit ruoskallasi lyywä minua silmiin? En minä semmosiin kajoa.

Poawo. Kyllä sen tiijät, Iewa kulta, etten sinua tahallani lyönyt.

Iewa. Olkoonpa mitenkä hywin, niin teki kuitenkin warsin kipeätä; minä en eneä taho sitä kokea.

Poawo. Kuinka sitten iloiltasimme? Ollaan jäniksillä; sinä ole jänis ja minä mehtämies.

Iewa. Luuletko minua niin yksinkertaseksi, jotta saisit minua wietellyksi semmosiin leikkiin?

Poawo. Niin en huoli iloilla kerallasi!

Iewa. Enkä minä sinun kanssani!

Suuttuneena istuwat nyt kumpanen nurkkaansa, eikä isoon aikaan wirkkaneet sanoakaan toiselleen.

Jo löi kello yksitoista; siis oli ainuastaan yksi tunti ihanata oamupäiweä, kun Poawo hiljankin keänty sisareensa päin sanoen: "Tule nyt heittämään noppoa, koska äskön tahot."

Iewa. Kyllä tulen; mutta ensin pitää sinun maksoa ne wiisi rusinata, jotka öylön jäit minulle welkoa.

Poawo. Elä luule minua niin tuhmaksi että tänään maksan mitä öylön jäin welkoa?

Iewa. Miks ei?

Poawo. Sentähen ettei kellään tänäpäiwänä ole waltoa minua käskeä.

Iewa. Mutta kun sanon isälle niin sinun täytyy maksoa.

Poawo. Eipä isälläkään tänään ole waltoa minua käskeä.

Iewa. Mutta en heitä noppoa kanssasi.

Poawo. Ole ilman; en minä taho sinua wäkiste!

Nyt istuwat toas hetken nurkassaan wihoissaan ja ala-ulosina Poawo wihelteli ja Iewa hyräili yhtä laulua. Wiimen sai Poawo ruoskansa ja rupesi sillä räiskämään, mutta Iewa puheli matalalla eänellä nukilleen.

Aika kulu ehtimiseen; ainuastaan wähän aikoa oli eneä puoleenpäiwään. Poawo kyllästy ruoskaansa ja Iewa tuskastu nukkiinsa, ja kumpanen huokasi ikäwästä, kun näkiwät kellon kohta olewan kaksitoista. Poawo kahto huolellisesti sisarensa peällen, epäillen jos mitään sille laususi.

Wiimen ratkasi Iewa eänettömyywen, sanoen: "Kohta on puolipäiwä, tule siis, Poawo, wähäsen aikoa iloilemaan ennenkun meitä kuhtutaan ruuwalle; minä rupean hewoseksi."

Poawo. Miksi et heti ruwennut? Tässä on suihtet; ota nyt kuolaimet suuhusi.

Iewa. Minkätähen suuhun? Etkö soata solmita niitä käsiwarsiin?

Poawo. Et sinä ymmärrä kuinka pitää olla hewosena. Etkö ole nähnyt että suihtet pannaan hewosen suuhun kun sillä mennään ajelemaan, ja että ohjakset owat kiini kuolaimissa?

Iewa. Mutta sinun pitää muistaman etten minä ole hewonen!

Poawo. Sen tiijän aiwan hywin; mutta nyt sinun kuitenkin pitää käyttämän ihtesi kun hewonen, koska olet olewanasi semmonen.

Iewa. Se ei ole wälttämätön.

Poawo. Aina olet olewanasi niin wiisas! Tie nyt, Iewa kulta, niinkun minä tahon ja ota suihtet suuhusi.

Iewa. Mutta en ota!

Poawo. Ole ottamata! Minä en kehtoa sinun kanssasi iloilla, koska olet nuin ihtepintanen.

Iewa. Luuletko että sinua kaipoan?

Nyt niille toas tuli yhtä ikäwä kun äsken. Poawo haki toas ruoskansa ja meni yhteen nurkkaan, ja Iewa nukkineen toiseen; mutta kummallakin oli warsin ikäwä. Poawo huokaili, Iewa itki ja wiimen puhkesi Poawokin itkemään.

Päiwä oli jo puolessa ja isä tuli huoneeseen kysymään jos tahtowat tulla ruuwalle; mutta koska hän näki lapsiensa itkewän, kumpanen eri nurkassa, kysäsi se lauhkealla eänellä: "Mikä teissä on, lapseni, kun itketten?"

"Eipä juur mikään!" wastasiwat, salasesti pyyhkien kyyneleet silmistään ja ujosesti seuraten iseänsä ruokahuoneeseen.

Wanhemmilla sattu sinä päiwänä olemaan kuhtuwieraita päiwälliseksi; siis oli pöywällä usiampia ruokaloatuja kun tawallisesti ja wiiniäkin.

"Lapseni," sano isä ruwetessa ruuwalle; "jos minulla tänään olisi walta, niin minä kieltäsin teitä syömästä kaikkia näitä ruokia ja juomasta isoawiinoa, sillä se ei teillen ole terweellinen. Mutta koska minulla ei ole tätä waltoa, niin tehkeä kuinka mielitten."

Sekä Poawo että Iewa näyttiwät että heillä nyt oli oma waltansa käskiwät palwelioita, söiwät ylenmeärin joka loatua ja joiwat ylellisesti isoawiinoa, eiwätkä huolineet isänsä kiellosta.

Heijän äitikin anto selkeästi tieteä, että semmonen ylellisyys on terweywelle wahingollinen. Mutta koska wanhemmat ihte oliwat antaneet lapsilleen semmosen wallan, niin eiwät nyt taitaneet kieltämällä eli muuten esteä heijän ylellisyyttä, koska lapset eiwät huolineet nouwattoa wanhempainsa mieltä ja hyöwyllisiä warotuksia.

Nyt nousiwat pöywästä. Lapsien mahat oliwat meärättömasti täywet, ja liijasta isonwiinan juomisesta oliwat humalassa, jotta [Jotta, yksi kun että.] huone pyöri heijän silmiensä e'essä.

"Tule Iewa!" sano humalainen Poawo, samassa melkeen wäkiste wetäen sisartansa kanssaan puutarhaan. Mutta isä, joka hawahti ettei ollut oikeen lapsien laita, seurasi niitä heijän tietämätä, pitäen warolta mitä rupeasiwat tekemään.

Puutarhan läwite wirtaeli kapea joki, jossa oli pieni wene jolla nyt
Poawon teki mieli mennä lystäilemään.

"Etkö muista," sano Iewa, "että isä on kowasti kieltänyt meitä weneellä menemästä joelle?"

"Kieltänyt?" sano Poawo ylpeästi. "Etkö tiijä että tänään soamme tehä mitä ikään mielimme?"

"Niin wainen!" sano Iewa, ointaen kätensä weljelleen, ja hyppäsi samassa wenoseen.

Isä seurasi heitä likeltä mutta kuitenkin ettei lapset häntä oiwaltaneet; ja koska hän tiesi joen oleman warsin matalan, toiwo hän wäleen soawansa niitä yles, jos wallattomuutensa kautta sattusiwat horjahtamaan jokeen. Siis anto isä niijen mielensä jälkeen eleksellä, tarkasti pitäen warolta kun wahinko rupeasi tulemaan.

Nyt kokiwat lapset woimiensa jälkeen soaha wenettä rannasta, mutta se oli niin kowassa, että heijan yritys oli turha.

"Koska ei tätä soaha irti, niin ruwetaan siitte tällä keijuamaan!" kiljasi wallaton Poawo, ja samassa rupesiwat heiluttamaan wenettä kahen puolen niin paljon kun jaksowat.

Mutta tämä ilo ei ollut pitkällinen, sillä koska niin kowasti ja epätasasesti heiluttiwat sitä, horjahtiwat humalaiset lapset päin jokeen, ja huusiwat nyt kauheasti apua. Mutta isä, joka oli kätkeinnään lähisen pensaan taakse, hyppäsi kiireesti niitä auttamaan. Sitte talutti hän märkiä lapsiansa, jotka itkiwät ja oliwat säikäyksissä, lämpöseen suojaan, jossa heijän piti olla kaiken päiweä, sillä hyö oliwat warsin kipeät ylellisestä syömisestä ja juomisesta, ja peälliseksi wiluuntuneet kylmässä weessä. Wiimen nukkuwat mielipahoissaan ja wäsyneinä.

Tulewana oamuna tuli isä lapsiensa suojaan kysyen jos oliwat moaneet yönsä lewollisesti, ja kuinka nyt woiwat?

"Emme woi hywin!" wastasiwat kipeät lapset surkealla ja matalalla eänellä? "Ei meillä ollut lepoa koko yönä, sillä mahoa puroo ja peätä kiwistää."

"Minun tuloo teitä surko, lapsi poloset," sano hellästi hywä isä; "mutta koska nyt oletten soaneet koston ymmärtämättömyywestänne, niin toiwon kuitenkin kohta paranewanne, ja siitte taijatten toas tahtoa saman luwan että tehä mitä mielitten; wai kuinka?

"Ei millonkaan, ei millonkaan!" huusiwat lapset yht'aikoa.

"Miks ei?" kysäsi isä. "Eikös öylön ollut lysti olla omassa wallassanne?"

"Tosin myö olimme niin ymmärtämättömät," wastaeli Poawo ujosesti.

"Tosin, isä kulta, olemme olleet warsin ymmärtämättömät ja tuhmat!" saneli Iewa alennetuilla silmillä.

Isä. Ettenkö siis tänäänkin taho olla wapaat?

Poawo ja Iewa. Ei, hywä isä; kun tottelemme wanhempiamme ja seuroamme heijän neuwoja ja warotuksia on elämämme paljon parempi ja hauskempi.

Isä. Niin minäkin olen waronut; mutta onko tosi että lupoatten mielellänne ja ilman wastahakosuuweta totella wanhempainne käskyjä ja nouwattoa minun mieltäni?

Poawo ja Iewa. Hywin mielusesti ja kaikesta sywämmestä tahomme olla isälle kuuliaiset, sillä isä pitää meistä niin paljon; miksi emme siis olisi kuuliaiset?

Isä. Tässä on teille kummallekin rohtoja. Tosin ne eiwät maista hywältä, mutta owat teille warsin terweelliset. Siis pitää teijän heti ottaman niitä, jos mielitte tehä minun tahtoni jälkeen.

Poawo ja Iewa. Niitä pahoja rohtoja!

Poawo. Mutta isämme on käskenyt niitä ottamaan; meijän pitää siis arwelemata totteleman. Kas Iewa, näin minä tien, samassa nielasi hän tarjotut rohot.

Nyt teki Iewakin yhellälailla. Rokot oliwat niin hywät, jotta lapset jo tulewana päiwänä oliwat terweet kun ennenkin.

Kuuliaisuuwella ansaihtiwat lapset tästä hetkestä wanhempiensa hywyywen ja helleywen, sillä hyö hawahtiwat ei olewan hyöwyllisen että wallattomat ja ymmärtämättömat lapset soawat tehä mitä mieliwät.

32. LUONNOTON ROHKEUS SOATTAA USEEN ONNETTOMUUTEEN.

Paha on että poika on pelkeäwä pieniä, useen ainuastaan luultuja woaroja, mutta pahempi on kuitenkin wallattomuuwessa ja ilman kowata tarpeeta rohkeasti, lkäänkun sokea, heittäitä woarohin, joissa useen terweys turmeltuu ja monasti henkikin on woarassa. Semmonen imeinen on warsin tuhma ja mieletön.

Wallaton Wihtor ei totellut niitä warotuksia, joita hän joka päiwä sai hywiltä wanhemmiltaan luonnottoman ja ylellisen rohkeutensa tähen. Mutta wiimen se tuli niin kowasti rangastuksi, että hänen onnettomuus olkoon esimerkkinä ja warotuksena muillen yhtä hurjille pojille.

Muuwalla ei hänellä ollut iloa kun woarapaikossa, niinkun muka kiwuta jyrkkiä tikaportaita myöten, ilman arwelemata jos ne kestiwät, tahi oliwat lahoneet; kiwuta korkeimpien puijen latwoihin; juoksennella kattoloilla ja hypätä niiltä moahan, waikka oliwat kuinka korkeita, semmoset oliwat sen tawalliset ilot. Toisinaan lankesi hän jotta ohta oli mustelmissa, muoto ja käet peitetyt werinoarmuilla. Harwon piti hän woatteinsa puhtaina. Siis sai hän useen toria ja wihtoja wanhemmiltaan, woan ei siitäkään ollut apua. Mutta wiimen sai hän kowan rangastuksen tottelemattomuutensa tähen.

Hän oli muka kylmänä syksy-iltana luwata pistainnään hämärässä merenrannalle, johon äsköttäin oli souwettu hirsilautta. Hirret oliwat jo toisistaan peästetty irti, ja miehet weti niitä paraikoa moallen. Ilosa oli roakaluontosen Wihtorin mielestä juoksennella irtanaisien ja pyöriwien hirsien peällä, waikka työwäki kowasti kielsi sitä. Mutta huoliko se kiellosta? Työwäki meni kotiin; sepä oli warsin hywä Wihlorin mielestä, sillä hän jäi nyt yksinään ja sai siis eleksellä niinkun tahto. Wiimen pimeässä luiskahti se mereen kahen oksasen hirren wäliin, katkasi seäriluunsa, ja oli kauwan kainaloihin asti kylmässä weessä, ennenkun soatiin wapautetuksi woarallisesta tilastaan.

Nyt oli se niin pahasti taittanut jalkansa, että hänen täyty hirmusessa tuskassa wuoteellaan kärsiä monta, monta wiikkoa kauhean kiwun, ja siittenkin kun hän parani oli hän elinaikansa ontuwa taitettua jalkoansa. Mutta wanhaksi ei se elänytkään, sillä hän wiluuntu kylmässä syksyweessä niin läpi luunsa, että hän jo warsin nuorena sai hirmusen luuwalon ja jäsenien kolotuksen, jonka tähen ei se soanut lepoa yöllä eikä päiwällä. Tällälailla kitu Wihtor monta wuotta, ja kuoli wiimen kaksikymmenen wuotisena.

Lapset, elkeä siis olko tottelemattomat wanhemmillenne, mutta seuratkoa tarkasti ja mielusesti heijän wiisaita neuwoja ja warotuksia, silla hyö ymmärtäwät paremmin kun työ, mikä teillen on hyöwyllinen.

33. WESIKOARRE.

Kauniina kesä-iltana oli pieni Maija isänsä kanssa jalottelemassa. Hiljanen sa'e [Sa'e, yksi kun sade.] oli äsken wirwottanut kukostawat niityt ja touwot, ilma oli wilponen, ja aurinko, jo laskehtimassa, tapaile säteillään pakenewan mehewän pilwen, jota wasten loisti kauniisti juowattu wesikoarre.

"Woi kuinka ihana tuo wesikoarre on!" saneli Maija hurmotuksissa; "ei luonnossa ole ihanuuwessa sen wertaista! Kumpa toki olisin tuolla kummulla, jossa se koskoo moahan, jotta tarkemmasti taitasin sitä kahtella, koskea siihen ja nähä mitä ainetta se on!"

Isä. Elä usko, lapseni, että tämä ihanuus on jotain totista. Kun aurinko paistaa wesipisareita wasten ja toinen puoli taiwasta on peitetty mustalla pilwellä, niin auringon säteet kuwailoo silmäimme eteen monen karwasen kauniin loistawan wesikoarteen. Jos ei ruoho nyt sateesta olisi niin märkä, niin menisimme tuonne kummulle, mutta siellä olisi kaikki tämä ihanuus silmiltämme kateessa, ja taiwas yhellainen kun muuwaltakin.

Maija. Tuopa olis ihmeteltäwä! Wai on tämä kaunis wesikoarre ainuastaan warjo, elikkä sen tapanen? Jos ei isä olis sanonut en sunkaan olis luullut silmäni niin pettäwän.

Isä. Elä sitä niin kummastele, hywä lapseni. Moalimassa on paljon joka etäältä nähen on kaunis ja hywäksi arwattawa, mutta kun sitä likempätä ja tarkemmasti kahtoo ja tutkii, niin hawahtoo sen olewan halwan, useen warsin tyhjänkin, eikä siis mistään arwosta.

Samassa kulki tietä mahtawat komeat waunut jossa istu rikas, kauniisti puettu, nainen. Neljä jaloa hewosta hallittiin yheltä ajajalla kullankarrella kaunistetuissa waatteissa, ja kaksi käskyläistä, yhtä soreassa puwussa, seisoivat waunuijen takana. — Nyt unehtu Maijalta wesikoarteen tutkisteleminen. Korea nainen ja sen mahtawat waunut oliwat puoleensa wetänyt Maijan ajatukset, joka nyt kumastellen saneli: "Woi sitä waimoa! Se lie onnellinen joka taitaa eleä niin mahtawasti ja on niin rikas?"

Isä. Soisitko olewasi hänen siassa?

Maija. Mitäpä auttaa että sitä suon? Niin onnelliseksi en kuitenkaan millonkaan tule.

Isä. Mutta minä waron tulewasi onnellisemmaksi, hywä lapseni. Tämän rouwan päiwillen en sinua soisi?

Maija. Mitä isä nyt puhuu? Tunsitko sitä, hywä isä? Mitä siltä mahtasi puuttua, joka on niin rikas ja korkeaseätynen?

Isä. Tosin se on rikas ja korkeaseätynen, mutta ei kuitenkaan onnellinen. Etkö oiwaltnut kuinka kalpea, hilwistywä ja huolehtiwa hän oli komeissa waunuissaan?

Maija. Sitä en oiwaltanut, sillä kahtelin woan koreita waunuja.

Isä. Mutta minä kahtott häntä surkotellen. Se olt jaloseätynen nainen, nimeltä Tamminen, joka kewytmielisyytensä ja ylellisyytensä kautta jo nuorena turmeli terweytensä, hukkasi kauneutensa, katkeroitti puolisonsa päiwät, kaswatti lapsensa kurita ja hywitä tawoita, riitauntu ystäwiensä kanssa, ja siis nyt rikkautensa ja korkean seätynsä kanssa on ilman ilosta hetkeä ja tyytywäistä sywäntä. Semmonen onni ei sunkaan ole kateen alanen.

Maija. Woi sitä waimo polosta! Ja peältä nähen sitä olisi luullut niin onnelliseksi!

Isä. Siitä neät, lapseni, kuinka ulkonainen kauneus on pettäwä. Semmosen ihmisen loistawa arwo katoapi kun sitä tarkemmasti tutkimme ja opimme tuntemaan ikäankun ihana wesikoarre. Mitä meitä auttaa korkea seäty, rikkaus, turhat ilot ja huwitukset, kun tyytymättömyys neännyttää ilon sywämmessämme, rikokset ja roatelewa omatunto katkeroittaa elämämme, waikka hywä onni on ympäri piirittänyt meitä ylellisellä rikkauwella? — Harjauntunut ymmärrys, hywä sywän, säilytetty wiattomuus ja palawa rakkaus lähimmäisiämme kohtaan — nämät owat paraat ja ainuat autuuwen lähteet. Ehi niitä, niin tulet onnelliseksi!

Tämä puhe waikutti sywästi hywän Maijan sywäntä. Ajatellen ja miettien se erkani isästään, muisteli useen hänen hywiä neuwoja ja opetuksia, ja koki kaiken elinaikansa niitä seurata.

Painowirheitä:

siw. — juowalla — on — lue 1 — 16 — loatuuu, — loatuun. 3 — 11 — joutunnt — joutanut 5 — 15 — isosesti — ilosesti. 10 — 19 — kompelo — kömpelö 14 — 2 — asuen — asuwa 15 — 11 — wälistä — wäliste 16 — 24 ja 25 — hyöhenet — höyhenet 21 — 12 — wanhemmaksikkin — wanhemmaksikin 42 — 6 — etkä — eikä 48 — 24 — o e — ole 57 — 4 — käskinäisen — keskinäisen 64 — 13 — tarwetultuja — terwetultuja 65 — 9 — Eljas — Eljas, 100 — 17 — rikoksensa wirheinsa — rikoksensa ja wirheinsä 103 — 24 — lupoa — lupoa, 107 — 22 — juoksten. — juosten. 113 — 8 — puhtain — puhraina 115 — 21 — toiwoin — toiwon 115 — 22 — uskoin, — uskon, 116 — 2 — heijän — heijät 117 — 23 — petteä — pettää 136 — 1 — oaha — soaha

Ynnä muita pienempiä, jotka Lukia ihte oijaskoon.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AJANWIETE LAPSILLE ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- AJANWIETE LAPSILLE

- SISÄLLYS:

- ESIPUHE.

- 1. LAPSIEN PITÄÄ AINA JA MIELUISESTI WANHEMPIAAN TOTTELEMAN.

- 2. SATU

- 3. KAUNIIT WOATTEET.

- 4. ELÄ KOSKAAN LUOTA OMAAN WIISAUTEESI

- 5. KOWASYWÄMMINEN POIKA.

- 6. ONNETTOMAT POJAT.

- 7. IHTEPÄINEN KÄRPÄNEN. SATU.

- 8. HELLÄSYWÄMMINEN TYTTÖ

- 9. HYVÄ TYTTÖ.

- 10. AINA PITÄÄ TEKEMÄN HYWEÄ JA KARTTAMAN PAHOA SALASUUWESSAKIN.

- 11. UNETON LAPSI.

- 12. KUMPANENKO OLI WIISAAMPI?

- 13. NIMIPÄIWÄ.

- 14. TOTUUTEEN HARJAUNTUNEET LAPSET.

- 15. ENSIN PITÄÄ TYÖTÄ TEKEMÄN, SIITTE LEIKIHTEMÄN.

- 16. SISARUSTEN KESKINÄINEN RAKKAUS.

- 17. IMEISEN ARWO ON SITÄ MYÖTEN KUN HÄNTÄ LAPSENA OPETETAAN.

- 18. WÄHÄSTÄ SÄIKÄHTÄWÄ POIKA.

- 19. JOULU-OATTO.

- 20. HYWÄT TAWAT OWAT SUUREMMASTA ARWOSTA KUN KAUNEUS.

- 21. JO LAPSUUWESTA PITÄÄ KOKEMAN HARJAUNTUA PUHTAUTEEN JA JÄRJESTYKSEEN.

- 22. LAISKA JA SURUTON POIKA.

- 23. TURHA ON PELÄTÄ PIMEÄSSÄ.

- 24. LAPSET JA ELÄWÄISET.

- 25. TOTINEN LAPSI.

- 26. AINA PITÄÄ KARTTAMAN PAHOJA JA ROSWO IHMISIÄ.

- 27. KISSA. WANHA JA NUORI HIIRI.

- 28. LAPSENA PITÄÄ JO OPPIA NEÄNNYTTÄMÄÄN HIMONSA.

- 29. AHNAS RANKASOO IHTENSÄ.

- 30. KUKA USKOO WALEHTELIATA?

- 31. ETTÄ SOAHA TEHÄ MITÄ IHTE LYSTEÄ EI OLE PARAIN.

- 32. LUONNOTON ROHKEUS SOATTAA USEEN ONNETTOMUUTEEN.

- 33. WESIKOARRE.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE