Kangastusta
Date: 2026-08-08T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Kangastusta

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kangastusta

Author: Kyllikki Malin

Release date: August 8, 2026 [eBook #79308]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1925

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79308

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KANGASTUSTA ***

language: Finnish Credit: Tuula

KANGASTUSTA

Kirj.

Kyllikki Malin

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1925.

SISÄLLYS:

Kaupungissa käynti.
Perunannosto.
Huima-Tiina.
Emmi.
Renkitupa.
Iisson Kaisa ja Kaisan Iisso.
Kummin kaima.
Vääryyttä ja vanhurskautta.
Kellonperät.
Kangastusta. (Aamu. Päivä. Ilta. Yö.)

Osa yksillä.
Kesä kaikilla.
Jumala jokahisella.

KAUPUNGISSA KÄYNTI.

Erinomainen marjavuosi. Halla ei keväällä vikuuttanut marjankukkia, ja koko pienen-kesän satoi tämän tästä. Juhannukselta alkoi pariviikkautinen poutasää, mutta sekään ei kyennyt kuivattamaan mansikanraakaleita, kun aina öiksi nousi vahva kaste. Mutta huomenissa saattaa sataa, koska vikla niin huutelee lammella.

Sellainen saalis!

Huttus-Mielosen eukko toteaa hyvillämielin, että hän ja kahdeksanvuotinen Riitta ovat sinä iltarupeamana poimineet ainakin kymmenen litraa mansikoita.

Hän tietää sen siitä, että tuo iso tuohinen on jo kahdesti viety kruununvoutilaan, jossa sen on mitattu vetävän kuusi litraa. Vaan voipi siinä alla alun seitsemättäkin; kruununvoudilla kaataa kopisuttelevat ylettömän korkeat kukkurat, vaikka marjat loitolta kuljetettaessa muutenkin vajuvat ja litsaantuvat.

Riitan marjoja on ehkä nelisen litraa. Hiukan rupasia ja raakasia ne tosin ovat, mutta äiti aikoo noppia rikat pois päällimmäisestä kerroksesta ja koettaa saada ne kaupatuksi tuohisineen.

Eukko asettaa tuohiset rinnakkain porstuantakaisen ruokamökin hyllylle ja eristää vain vuotavan ylimääräisen ropeen joukolleen iltaruoaksi.

Huttus-Mielonen on vetäytynyt vuoteelle. Hän ei viitsi vaivautua vastaamaan, kun vaimo tupaan tultuaan kysyy poikaa, jonka jo olisi pitänyt tuoda lehmä.

— Saimme niin äijä mansikoita. Pätisi lähteä niitä kenaamaan vaikka kaupunkiin.

— Häh?

— Kertovat kaupungissa maksettavan pulskia hintoja. Et sinäkään alati tuota vuodetta hapattaisi. Olisipa nyt tehtynä sellaisia muodikkaita pihvinuijia, jommoisia koulunrouva minulle näytti. Veisin niitä samalla.

* * * * *

Toista viikkoa on eukko esittänyt pihvinuijien tekoa, selvitellyt kaksipuoleisen kurikan ja siihen yhdistettävän varren muodon. Ruveta tässä akkaväen oppipojaksi. Oho. Ei häneltä ilmoisna ikänä tulisi tehdyksi yhtä pihvinuijaa, ei vaikka. Sattumoisin metsästä keksitty kalupuu, oksan känkkyrä, joka ihan viettelee kokeilemaan mitähän tuostakin kuontuisi, tai luonnon selvästi härkkimeksi luoma petäjän haarukka, niitä voipi mies ratokseen veistellä. Mutta työnteko toisen käskystä, tai tilauksesta, saatikka sitten vielä mallin mukaan, se jo ajatellessakin tympäisee. Eukko ei sellaista tajuaisi… Varsinkin kun on saatava rahaa, millä elää.

Huttus-Mielonen kohentaikse istualleen, haukottelee pitkäveteisesti ja virkkaa venyttelyn lomassa välinpitämättömin äänin:

— Onhan kapustoja ja vasuja vaikka minkä verran, jos sinä tosissasi lähtöä hankitset.

* * * * *

Huttus-Mieloselle on jäänyt nimiä parittain tunnetun isättömyytensä merkiksi. Hänen vaimoaan ja lapsiaan mainitaan samaten kahdella nimellä, vaikka paljon tähdellisemmin kukin heistä olisi tarvinnut kaksi vaatekertaa.

Huttus-Mielonen ei ole tervettä perua syntyiltäänkään ja jouduttuaan nuorena useita kertoja istumaan linnassa näpistelyistä, hänen vointinsa on jäänyt niin heikoksi, ettei hän enää kykene raskaaseen työhön kaahaantumaankaan, vaikka onkin vasta neljissäkymmenissä.

Elatukseksi mies veistelee puuesineitä. Sen taidon hän osaa. Pieni kapusta muodostuu hänen käsissään taideluomaksi. Sitä ei ole mitenkään koristeltu, mutta siinä on ehdottoman sujuva ja käteen sopeutuva kiperyys.

Vasuja ja vispilöitä hänellä aina säilyy varastossa, sillä kaupanteko ei luonnistu usein. Jollei eukko kuljettaisi tavaroita ja istuisi neule kädessä hellittämättä herraskyökeissa, kunnes saa jotakin myöneeksi, niin taitaisi olla yhdentekevää, vaikka mies aina lojuisi koko-ruumiin varassa.

Joskus mies itse lähtee kauppaamaan tekeleitään. Tavallisimmin joulun edellä. Silloin ihmiset ostavat säälistä ilman tarvettakin ja mies saattaa hankkia vähän juhlaviinaksia, jotka nostavat hänen sisunsa muiden miesten tasolle. Hän liehtoo mökissä ärhäkkänä kuin puremaan terhentävä koira. Eukkoa ja puoskia on silloin hatautettava tukkapäästä ja jos voimia riittää, vähän muutenkin annettava isällistä kuritusta.

* * * * *

Mitähän jos lähtisi eukon asemesta kaupunkiin. Ei hänestä sentään taida olla lähtijäksi, kun niin sisuksia polttelee.

* * * * *

Mökin poika on vihdoinkin löytänyt lehmän. Se kun ei ole kotiin syntynyt, on vanha ja vähälypsyinen, eikä maito pakkauta utareita, niin se liitäikse ihmisten karjoihin ja ravuuttaa jäljessään usein tuntisotalla.

Lehmän nimi on Papuri, mustankirjavan, kippurasarven. Aikanaan se on ollut Hiltulan karjan valtiakkain lypsikki ja paha puskuri. Nyt sen maidon anti on kutistunut miltei tilkkeiksi ja toisesta sarvesta sillä on jälellä pelkkä tohlo ja sitä se aristelee.

Äidin lypsäessä pieni poika liikuttelee lepän lehvää, hätistelee kärpäsiä Papurin silmistä ja kupeista hivellen tuon tuostakin hännästä aina utarpoimeihin asti, joihin tietää ilkeitten suppupaarmain kavalasti piiloutuvan.

Eukko jättää lehmän yöksi pihamaalle liekaan — kaatunut aita ei sitä pidättäisi — siltä varalta, jos aamulla tosiaankin tulee kaupunkiin lähtö, niin onhan lehmänkanttura kerrankin ulottuvilla.

Sitten hän laatii pöydälle iltaruoan, jona on leipää, suolakalaa ja laakea savikulhollinen marjamaitoa. Painuvan päivän laupeas valo osuu avoimesta ovesta leivänpuolikkaaseen, jonka leikkauspinnassa selvästi näkyy suomalaisen puukkoveitsenpengermäinen jälki. Marjat ovat kohonneet maidon pinnalle. Maito niiden alla on väriltään vaalean punervaa ja tuoksuvaa, mutta se muuttuu piimäksi ellei sitä heti syödä.

Lapsia ei tarvitse käskeä kahdesti ja miehelle tarkoitettu kehoitus, lausuttu puolittain ivan ja säälin sekaisella äänellä, osoittaa mökin asujanten keskinäisen seurustelun luonteen.

— Syö sinäkin rakkula marjamaitoa, jottet nälissäsi ruikuile!

Illastaessa tulee kaupunkiinlähtö lopullisesti päätetyksi.

Syötyä, tavanomaisten röykäysten löystyttyä, kompuroi mies siihen tuvan nurkkaukseen, jossa parissa suuressa vasussa säilytetään valmiita töitä.

Hän valikoi lujan sankavasun, sovittelee siihen kapustoja, petkeleitä ja piiroopaalikoita. Vielä ojentaa hän eukolle köykäsen pärevasun, jonka pohjalle ensin latoo vispiläkerroksen ja käskee eukkoa asettamaan siihen päällimmäiseksi marjatuohiset. Saahan sen vielä ottaa kontinkin selkäänsä, jos luulee jaksavansa sellaisen matkan, vähilleen puoli kolmatta penikulmaa.

Hetkistä myöhemmin ovat Huttus-Mieloset rauenneet uneen. Isä on yksin sängyssä. Hän heittelehtää ja valittelee rauhattomana maatessaankin. Kelmeistä kasvoista erottaa ainoastaan terävän nenän ja sen alla pitkän ja villiintyneen huuliparran.

Äiti on kuukahtanut permannolle lasten viereen siivottomalle lumppuläjälle. Hänen voi hyvällä syyllä sanoa käyneen »mahan viereen makaamaan», sillä vatsa on ainoa ja pysyväisesti täyteläinen paikka hänen muodottomaksi kuihtuneessa vartalossaan. Hänen säärensä ovat lähes yhtä kaidat, mutta ahavoituneemmat ja metsän risujen ja karahkoiden naarmuttamat, kuin vierellä nukkuvan tyttären.

Tyttö on potkiutunut peitteestä ja rojottaa poikkipuolin päänalaisella.
Jäsenet vavahtelevat, mutta eivät jaksa häätää kuppaavia itikoita.

Seinimmäiseksi käpertyneen harjastukkaisen pojan nykerönenä siivilöi ahtaasti vinkuen tukahduttavaksi turmeltuvaa ilmaa. Kaikki henkireiät ovat tukossa, vaikka ulkona luonnossa tuoksuu kesäyö.

* * * * *

Tuvan perälasi muodostaa somasti hämyisen maisemataulun. Siinä päilyy jyrkkä-äyräinen salolampi heijastellen eteläiselle taivaalle myöhään nousseen kuun laimeaa katsetta. Taivaan ja metsän rajassa on ohut pilvikerrostuma. Vaalean kuun hennosti hohtava kuvastejuova neuvoo suorimman tien tännimmäisen rannan kuokkien muokatusta peltoalasta tuonnimmaisen rannan jylhän koskemattomaan kuusikkoon. Näkee selvästi, että todellinen luonto nyt rauhoittuneena hiukkasen levähtää. Elokuun kuuttarelle lyyransa pyhittänyt tuhantinen riimitaiturien lauma ja valojen ja varjojen vaihtuvaista leikkiä pyydystävät maalarit olisivat varmaankin yksimielisiä sellaisen yön tenhottomuudesta.

Sillä hautova, heinäkuinen yö ei antaudu äkkirynnäköllä. Se on lauhkean kylläinen nuoren keväimen suomista kiihkoisista nautinnoista, eikä se juuri vielä aavista täytyvänsä kohta synkistyä ja sateessa ja tuulissa nyyhkien voivotella suvisen ajan tinkimätöntä lyhyyttä.

Huomenkoiton lähestyessä nousee lammesta kevyt usva. Tänään se ei laskeudu poutaa tietäen maahan, vaan kohoaa vähitellen ohentuen heräävän tuulen huounnassa sädehtivää päivänkiekkoa pakoon.

Samassa on Huttus-Mielosen eukkokin jalkeilla, keittää hyöprähyttää kahvin ja käypi lypsämässä lehmän. Sitten hän upottaa maidon nuoran nenään kiinnitetyssä läkkipeltisessä peilarissa pihapainanteen kylmävetiseen kaivoon.

Asetettuaan vielä tarosalle suurusta makaajien varalle ja vähän evästä konttiin itselleen, hän sitaisee keltapohjaisen, mustatäplikkään karttuunihuivin päähänsä ja alkaa vahvasti kuormitettuna kavuta mökin viereistä jyrkkää niittypolkua. Polku johtaa vähän ajetulle kylätielle, joka tuonnempana yhtyy kirkon kylältä kaupunkiin vievään valtatiehen.

— Huts, häikköläinen!

Peto, miten vavahdutti sydäntä. Niin kostean kylmänä roiskahti päkiän päällitse. Sade siitä totisesti nousee, kun sammakko hyppii pihaan päin.

* * * * *

Siinä hän astuu, halveksitun miehen pikkuinen eukko. Hänen olemuksensa muodostaa syrjästä katsoen varmaviivaisen pilapiirroksen. Huivin takakolkka piipottaa korkealla antaen vähäisen aavistuksen mahdottoman suuresta, pääkukkuralle kietaistusta sykeröstä. Vartaloa hallitsee revähtynyt vatsa, joka saattaa hameen edestä saman verran kohoamaan kuin takaa roikottamaan. Paljaat jalat pitkine ukkovarpaineen tarpovat uutterasti määränpäätä kohden.

Kello on ollut neljä eukon selvitessä lähtemään kotoa ja läppää juuri yhdeksää kaupungin ryssänkirkon lähettyvillä sijaitsevasta palotornista, kun hän kiiruhtaa tulliportista torille päin. Uhkaavia kumuripilviä ajelehtaa taivaalla.

Saisi edes marjat pois käsistään ennen sadetta! Kylläpä on noissa puotien ikkunoissa vaikka minkä valtakunnan koreutta, vaan ei ole nyt aikaa pysähtyä sitä ihmettelemään.

Torilla menee iso tuohinen hyvin kaupaksi ja vielä jokunen kapustakin.

Silloin tohisevan tuuliaispään mukana viskautuvat jo ensimmäiset sadepisarat; niin suuret ja raskaat, että ne särkyvät katukiveykselle rosoreunaisiksi roiskeiksi. Ostajille tulee kiire hankkia ennalta harkitut tavarat. Kukaan ei malta tarkastella kapustankaupustelijan korien sisältöä.

Kun taivas sitten yltyy pudottelemaan rakeita, on Huttus-Mielosen eukon etsittävä suojaa eräässä puodin ovikatoksessa, jossa ennestään muuan herrakin näyttää pitävän sadetta.

Eukko istuutuu ylimmäiselle portaalle ja alkaa vääntää vettä huiviripaleestaan.

— Kylläpä rouvalla on komea tukka, ihastelee herra hänen takanaan.

Eukosta on vallan hullua kuulla itseään rouviteltavan. Rouvia olivat vain ani harvat kirkonkylälläkään, jossa kauppiaankin nuorikko sai tyytyä »emäntään», tahi »Uunon Annaan».

Eukolta pääsee nauru. Se todella pääsee kuin vahingossa, sillä oikea, huoleton nauraminen on yleensä häneltä tarpeettomana unohtunut. Kun nauru nyt kerran rikkoo vuosien nostattaman padon, karkaa se ilmoille korkeana ja valtoimena aaltona, jota eivät mitkään teennäiset hihitykset ja pyrskähtelyt säestä. Se loppuu äkisti, niinkuin alkoikin, oman rentoutensa säikähdyttämänä. Eukko tohtii sentään singahduttaa leikkisän vastauksen pönäkälle herralle:

— Täytyyhän kerjäläisrouvillakin olla jotakin kaunistusta. Vaikka niinhän sitä sanotaan, että »se on liikaa komeutta, jotta köyhällä on kaksi silmää päässä».

— Eihän kauppiaan tarvitse kerjätä. Menkää tuohon torin varrella sijaitsevaan rauta- ja taloustarpeiden kauppaan. Siellä voivat tukussa ostaa teiltä puuesineet ja minä ostan marjat, jos samalla myötte tuon suuren tukkanne.

— Ei herran pitäisi pilkata.

— Minä tarkoitan täyttä totta. Olen parturiliikkeen omistaja ja ostan sekä palmikoita, että varisseita hiuksia. Eikö tehdä kauppaa? Laskekaapa nutturanne irralleen… Ah! Maksan siitä ja marjoista yhteensä kaksikymmentä markkaa.

Eukko poistaa myhähtäen kömpelön, sukkavartaasta väännetyn hiusneulan, joka yksin on pidellyt kireälle kieputettua lettinuppua. Musta, juuresta käsivarren vahvuinen letti lappautuu harteille koko valtavaan pituuteensa.

On suorastaan ihme — sen ovat Puustilan kesävierasneiditkin sanoneet — miten niin pienessä päässä mahtuu kasvamaan sellainen hiuspaljous. Semminkin, kun otsa on tavallista korkeampi. Neidit ovat huomauttaneet, että hänen kellanruskea ihonsa, sysimusta tukkansa ja nenän päässä tuntuva ruumiinjakauksen uurto, vaikuttavat erikoiselta ja verranneet häntä egyptiläisiin kuningattariin, tai joihinkin mahdottoman ulkolaisiin ihmisiin. Lienevätkö tarkoittaneet kiittää vai moittia. Itsehän ei ole osannut antaa hiuksilleen mitään arvoa. Ei ainakaan akkana ollessa. Painavat vain päätä töitä tehdessä ja keikistäisivät väkistenkin niskan koppavaan takakenoasentoon.

Kakskymmenmarkkanen on iso raha. Monen voikilon hinta. Meijerivoista pyysivät taannoin torilla kahta ja puolta markkaa.

Eukko sormielee letinnenää.

— Missä tämä sitten katkaistaisiin?

— Minun liikkeessäni. Sinne on vain lyhyt matka, pari kulmausta. Jos toimitatte ensin asianne talouskaupassa, niin minä sitten opastan teidät liikkeeseeni. Marjat pidän vaikka heti, pestinä.

Talouskaupassa ostavat tosiaankin vasut ja talouskapineet summamutikassa, kun ne ovat niin sirosti tehdyt. Halvasta ne pitää luovuttaa, mutta oli menneeksi, pääseehän niistä niin mukavasti, kaikista yhdellä kertaa.

Tuossa se jo odottaa edestakaisin pasteeraillen lettiherrakin kadun kulmauksessa. Voi miten hävettää näissä hajallisissa hetaleissa astua sen rinnalla.

Parturituvassa istutetaan Huttus-Mielosen rouva puleerattuun tuoliin vastapäätä peiliä. Tuoli on niin tilava ja liukas että hän luisuisi siitä lattialle, ellei hame vielä olisi kostea sateesta. Nyt kiristetään side letin juureen ja »rauskis». Letti on katkennut. Hänelle tupataan kiitellen kouraan taivuttamaton kakskymmenmarkkanen, jommoisia ei maalla koskaan näe ja vielä kaupanpäällisiksi hajusaippua.

Taisi tulla ihmettä-kummaa! Pää tuntuu hävinneen tykkänään. Se kekkalehtaa kepeänä, ihan kuin irtonaisena, kaulan pannessa parastaan hillitäkseen sitä retkahtamasta minne sattuu.

Kadulla eukon ohuthuulinen suu vetäytyy itkun ja naurun sekaiseen väänteeseen. Vastaantulija voisi syystä luulla häntä vähämieliseksi, leikkotukkaa.

Mutta tehtyä ei saa tekemättömäksi. Ja onhan hänellä kaikkiaan neljättäkymmentä markkaa rahallista rahaa. Viisikymmentä meni silloin kymmenkunta vuotta takaperin mökin hinnaksi. Aika on kyllä siitään kallistunut, mutta saa hän nytkin hankituksi lampaanvuonan talveksi ja tytölle vaatteet, että se pääsee kansakouluun, kun se on niin hyväoppinen. Aina sitä on kehuttu lukusilla. Täältä kaupungista minä sille vienkin…

* * * * *

Römmin sekatavarakaupassa suorittaa eukko ostokset. Hänelle tarjotellaan leprua lanellia, vaan hän pyytää kainosti nähdäkseen parasta ja paksuinta pomassia. Hänelle reväistään palttinaa sinileimaisesta kangaspakasta ja puotilainen kysyy paljonko pomasiinia saa panna. Kolme metriä hän sitä ottaa. Hän nauttii ilmeisesti, kun sakset vikkelästi sytkyttävät pietimen poikki: het-pyt, het-pyt, het-pyt. Hän ei voi vastustaa kiusausta, vaan mittauttaa vielä kukallista retonkia esiliinaksi. Kun siihen nokkaan ottaa kahviksia, pehmyttä vehnästä leipuripuodista ja pojalle tuliaisiksi tötteröllisen pompommia, on asiat toimitettu ja puolet rahoista tallella.

Sade on kulkeutunut Huttus-Mielosen eukon edellä salolle. Kun hän pääsee lähtemään kaupungista ovat pilvet jo hajonneet ja »vanha taivas» pilkoittaa sinisenä ja korkeana.

Pää tuntuu tosin omituiselta. Koko päivä on ollut kuin uneksumista.
Hän ei uskoisikaan tätä todeksi, ellei näkisi ja saisi tunnustella
ostoskääröjä käsissään. Lehtipuista ropsahtelee kirkkaita vesihelmiä.
Luontokin on uudistunut.

Tuolla vilkkuu vihdoinkin korpinotkelmassa heidän vähäpätöinen mökkinsä, joka näyttää arasti painautuvan lammen rantatöyryn suojaan.

Eukko sijoittaa mielikuvittelossaan ränstyneen piha-aidan jokaisen vielä pystyssä kestävän seipään nenään haapaisen lehväkerpun talvitöryksi sillä ostettavalle uuhivuonalle, jonka villoista saadaan lämpimiä sukkia ja kintaita heille kaikille.

Saatuaan illalla haudetta on lehmä tullut kotiin hakematta. Lapset, jotka jo odottelevat veräjällä, potaltavat siitä täyteen juoksuun ja äitiä vastaan polulle.

Huttus-Mielonen, kuultuaan eukon matkakuvauksen, virkkaa hörppiessään sulotuoksuista tuliaiskahvia: — olisit sinä sentään saanut jättää sen letin myömättä.

— Vähemmän on sinulla nyhtämistä ja tukistelemista, vastaa eukko.
Enempää ei siitä asiasta heidän kesken puhuta.

Mökin pojan posket sokeroituivat pompommeista ja sitten tahraantuvat likaisista käsistä. Vilkas tyttö hyppelehtää ilosta kouluunmenoa ajatellessaan. Koulu on hyvä sekin, mutta vielä ihmeellisempi paikka on varmasti kaupunki hajusaippuoineen ja hienosti haastattelevine herroineen. Sinne hän lähtee heti kansakoulun käytyänsä. Jospa hänellekin kasvaisi yhtä iso letti kuin äidille! Ei hän sentään raatsisi sitä myödä. Keksisi jonkin muun keinon ansaitakseen hirveän paljon rahaa.

Äiti ei aavista tytön kohtalokkaita suunnitelmia. Hän toimittaa onnellisen raukeana iltaaskareet ja patistaa joukkoaan makuulle päästäkseen itsekin lepuuttamaan kipeytyneitä kaulajänteitään.

* * * * *

Saloasumuksessa on jo aikoja vedelty sikeää unta, ennenkuin kuu jälleen kelmeänä ja tarkoituksettomana kerkiää hivuttautua kuusikon takaa iltaöiselle taivaalle. Tällä kertaa se on ihan ymmyrkäinen.

PERUNANNOSTO.

Mikähän aamu nyt onkaan? Tänään piti jotakin tapahtua.

Se tieto hälventää viimeisetkin unisumut ja räväyttää lasten silmät äkkiä ja täydellisesti levälleen.

Tämänpäiväinen jännitys ei tupsahda yllätyksenä, eikä sentähden tunnu aivan yhtä hauskalta kuin herääminen kerran kevätaamuna isän ääneen, joka kuului toimeavan, että Normalle on syntynyt talliin soma orivarsa ja lisäksi on Aatu kertonut nähneensä saunan lähettyvillä hirven jäljet, jotka johtavat metsäpellolle päin. Kaikkia niitä ihmeitä lapset pääsevät isän keralla katsomaan, jos pukeutuvat nopeasti, ettei kerstehanki ehdi pehmetä.

Tänään on vain perunannosto.

Se on alkanut Ullan ja Kyöstin vielä nukkuessa. Heitä ei ole tultu herättämäänkään, vaikka he ovat sitä pyytäneet. Väki jo varmaan syö aamiaista keittiössä. Nyt kiireesti, kiireesti!

— Auta sinä selästä liivinnapit kiinni, niin minä autan sinua.

Perunannostajaksi kelpaa puolivaivainenkin. Niinpä murkinoi tilavassa keittiössä oman työväen lisänä valiojoukko kylän kurjalistoa: räätälin leski lonkkavikaisen tyttärensä kanssa, Kerosen viisihenkinen, säälittävän resuinen pesue ja isäntärengin vaimon kuuromykkä veli.

Rännäl-Anni on myös tullut tarjolle. Hänelle ei vielä ole annettu vastausta. Hän istuu sohvasängyn kannella nyyttirievun lievettä hypistellen.

Rännäl-Anni on kasattunut vanhapiika ja sellaisena maalaisoloissa harvinaisuus; hyvä työihminen kun kansan keskuudessa hyväksytään pienine syntymävikoineen, jotka selitetään »luojan töiksi».

Nuorempana on Rännäl-Anni ollut pillihurja, mutta siitä sitten asettunut henkipitimistään mitenkuten huolehtivaksi höpsäkäksi. Oli vain osattava järjestää hänet yksinäiselle työmaalle. Siellä hän hosui kahden viisaan edestä. Mutta joukossa hän rällätti kaiken maailman kuulumisia niin mukavasti, että muiltakin unohtui työnteko sitä kuunnellessa.

Rännäl-Anni ei oikein malttaisi odotella isäntäväkeä. Tahtoisi keritä suurukselle hänkin. Hän hiivittäytyy herrasväen ruokailuhuoneen ovelle ja tirkistää rakosesta. Siellä ei vielä syödä. Tyhjät lautaset on latjattu pöydälle pinoon ja moniovisella kaapilla on isossa lasiastiassa kermapäällystäinen viili. Sellaista herkkua näin syksyisenä aikana.

Täytyy peruutua istuimelle odottelemaan.

Silloin säntäävät Ulla ja Kyösti keittiöön. He näkevät tyydytyksellä kiintoisan perunannostojoukon. He vastaavat iloisesti nyökäten kuuromykän riemastuneeseen viittailuun, jota säestää omituisen ontto mölähtely. He kärttävät aamiaista joutuakseen muiden mukaan pellolle.

Lapsilla Rännäl-Anni vietättää uudestaan perille työkyselynsä.

Rännäl-Annia ei huolita perunannostoon. Hän ei kuitenkaan hellitä ennenkuin on saanut luvan jäädä kassaroimaan vesakkoa hiehoaitauksen putaman rantamilta.

Samassa on Rännäl-Anni ruokapöydän ääressä ja ahtaa leipää ja velliä suuhunsa järjestelmällisesti kuin riihettäjä lyhteitä.

Aatu tuo vajasta kassaran.

Perunannostajia nopeammin ehättää Rännäl-Anni työhönsä. Lepikko huojuu ja rusahtelee, kun hän siellä täysin mahoin mylstää.

* * * * *

Perunannostajilla riittää joksikin ajaksi tarinoimista Rännäl-Annin johdosta. Rolo-Riitan rikkeistä se Annikin oli parhaassa iässään huimentunut niin kuin keskimmäinen niistä kolmesta komeasta Kontiittaresta ja niin moni muu. Kalmaa se Rolo-Riittakin tietysti taikarohtuihinsa sotki, vaikkei siltä koskaan tavattu sellaisia kapistuksia kuin suohon kuolleelta Pusu-Liisalta, joka kanniskeli heittelemättä repussaan kuihtunutta ihmiskättä. Olihan se Rolo-Riitta kerran muutamalle talokkaan tyttärelle isosta hinnasta valmistanut lemmenjuoman, jolla saattoi suostutella kylmenneen armaan. Viinissä sitä miehelle tyrkytettiin. Mutta miespä toki aavisti ämmien eriskummallisiin viitteisiin kätkeytyvän jotakin pahaa ja lorautti ryypyn koiralleen, joka siitä pitäen juosta jolkutteli tytön luona, eikä herennyt siitä pelistä, ennenkuin pääsi hengestään.

— Ettäkö se ei olisi totta? Ka, ken ei uskone, niin juoskoon uskon kaskeen ja…

Ullaa ja Kyöstiä se oudon raaka puhe hiukan kammottaa. Kodin läheisyys kyllä tuntuu rauhoittavana, vaikkei rakennus näy tänne riihentauspellolle. Kunpa häipyisivät muistista moiset saakkunat iltaan mennessä. Illalla ne voivat vaania kintereillä, aivan selän takana. Kun on saanut selän turvaan vuoteeseen, ne ryömivät vuoteen alle väijyksiin. Niin teki se kolportööriltä ostettu värillinen Molokin kuvakin. Sillä oli tultasuitseva kita ja pitkä kieli, jolle asetetulla pakanalapsella ei ollut mitään pelastumisen toivoa.

Ilma on raikas ja omituisen tuoksuton.

Hevoshaan koivikko riputtelee hajamielisenä huokaillen kellastuneita lehtiä puolukkamättäille. Perunapellon pientarella uhmailee pallomaisen tuuhea pihlaja vielä syksyä. Se on melkein liian räikeän vihreä soveltuakseen surusävyiseen ympäristöönsä, niin helakan punaiset marjatkin kun sillä on.

Ullan ja Kyöstin käsiä paleltaa aluksi. Ne punottuvat ja pöhöttyvät, kun he uutterasti tönkivät multakokkareita ja noppivat perunoita poimurivasuihin, jotka täytyttyä tyhjennetään suuriin kaksikorvaisiin. Pian siinä kuitenkin saa lämpimän auringottakin. Sormia alkaa poltella ja kihmelöidä.

Iltapäivällä he jo työskentelevät yhtä tottuneesti kuin toisetkin. Kynnet on tosin sälöillä ja koko kyntyräiset mullan vallassa, mutta työn-ilo on sekoittumattoman puhdas.

He eivät vielä älyä arvostella räätälin lesken lipevää ystävyyttä tarkoitukselliseksi liehakoinniksi, eikä Kerosen synkeitä silmänmuljauksia tuomioksi, jonka pettymyksissä katkeroitunut työmies selviömäisesti langettaa herrain puoskalle niinkuin käärmeen sikiölle. Sitä on vainottava siitä yksinkertaisesta syystä, että se on syntynyt käärmeistä käärmeen pesässä: se on siis käärme.

Suuret varisparvet lentävät ja rääkkyvät maiseman yllä, jossa vähilleen jokaisen talon mailla killuu seipäässä sateen ja tuulen runtelema kuvatus: varissuvun uhri elojuhlien paenneilta, kylläisiltä päiviltä. Koko päivän puhallellut navakanlainen tuuli on kuorinut taivaan pilvettömäksi ja varustautuu työnsä päätettyään levähtämään. Aurinko on juuri valahtanut näköpiiristä. Sitä ei näe ilman lintukaan joka korkeudessa kaarrellen tutkii taloudellista tilannetta. Kupu tuntuu tänään kepeämmältä kuin eilen; miten huomenissa lieneekään… Se panee vaakkumaan.

— Eikö jo lopeteta? Kohta ei silmä erota siemenperunan hapantoja kunnollisista. Sitä kourasee toisinaan kiveä perunana, puolin jos toisinkin. Osaa tuo nälkäkin tulla tässä kumarrellessa. Kohta ei kahvista ja puolisesta ole jäljellä höikösen pölähtävää.

Laajalle leviää iltaruskon punerrus etäällä metsän rajassa, myöhemmin se on värittyvä vielä tulisemmaksi, kunhan taivas ehtii tummua.

Iltaruoka on joutumaisillaan. Sitä odoteltaessa ja miesten hoidellessa hevosia, kahahtavat eukot ja tytöt keittiökasvitarhaan lanttuja nyhtämään ja listimään. Täällä mäellä onkin iltaruskon loimotuksessa valoisampaa kuin siellä metsän saartamalla pellolla.

Ullaa ja Kyöstiä huudetaan sisälle. He kuulevat eteiseen saakka listijöiden kielten liukkaan läylätyksen, vaikka Rännäl-Anni viipyy yhä kassaroimassa. He näkevät vielä, kuinka Kerosen pienin tyttö varkain katkaista riuhtasee kesän viimeisen valmun. Valmu on ennen taittuneen varren alaosasta haarautunut ja puhjennut kukkimaan kilpaa puisevien retiisin hylkyjen kanssa. Kukka on tosin pienehkö, mutta silti oikean arovalmun luonnetta edustaen huumaavan punainen. Ja saapa se kuin saakin ilon tulla huomatuksi ennen hallaa.

* * * * *

Kylmät kastehelmet, joiden on määrä auringon noustessa kiteytyä jäähelyiksi, viskautuvat rutosti taikinamarjapensaan oksilta puistikon hietakäytävälle, kun uskollinen Diana ryntää vimmatusti haukkuen ruokailuhuoneen ikkunain alle.

Diana on valppaasti uumoillessaan kuullut saman metelin, mikä sydänyöllä herätti Ullan, Kyöstin ja koko rakennuksen keittiönpuoleisen pään makaajat.

Rännäl-Anni parka ei ennätä paeta minnekään. Vanha Serafiina kynttilä hyppysissä ja muut piiat saattueena täyttää keittiön oviaukon. Toisella ovella ulisevat säikähtyneet lapset. Kolmas johtaisi suureen saliin ja siitä edelleen rouvan ja herran kamareihin.

— Hiiri, uikuttaa vapiseva Rännäl-Anni.

Rännäl-Anni, jolla ei ollut kylällä vakituista asuntoa, oli saanut jäädä keittiön permannolle yöksi.

Siitä käsin hän toisten nukkuessa sukkasillaan äänettömästi hipsutteli ruokailuhuoneeseen viilikulholle.

Hän oli nähnyt sen jääneen syömättä, kun piiat vanklautuivat edestakaisin keittiön ovessa illallisastioita raivatessaan.

Hän aikoi vain enimpään mielitekoon pikkuriikkisen vajuuttaa sen herrasviilin piripintaista yltäkylläisyyttä. Vaan kun hän kotvasen pilkkopimeässä haparoituaan vihdoin löysi himoitsemansa astian ja ahneesti hörppäsi reunalta, tuli suuhun suorimmittain — hänen luulonsa mukaan — hiiri, joka oli tuketa kurkun. Elukkaa kakistellessa tietysti astiakin luiskahti käsistä ja särkyi sellaisella tavattomalla helinällä.

Rännäl-Anni vilhuilee hölmistyneen epätoivoisesti ympärilleen. Huulet höpäjävät ja silmät kierivät päässä. Lopuksi hän luulee keksineensä pelastuksen ja alkaa selittää vähitellen rohkeasti tasaantuvalla äänellä:

— Kun minulla on sellainen tapa, että minä kävellä haihattelen unissani, niin minä nytkin olin etsivinäni vesikorvoa ja kulkeuduinkin tänne herrasväen viilikupille. Juodessa minun suuhuni tuli hiiren pentu, limasko. Silloin minulta rikkui kuppi ja siihen minä vasta itsekin havahdin.

Selityksestä vaikenee asia toisillekin. Rännäl-Anni on luullut rouvan terveyspiimäsientä hiireksi. Siitä se vielä herra taitaa antaa Annille risapäitä räsäyksiä.

* * * * *

Aamulla jatkuu perunannosto entisellään, mutta hiehoaitauksen lepikon päätetään antaa vielä toistaiseksi vesoittua.

Rännäl-Anni jo allapäin mittailee maanteitä hermoviallisten tapaan epätahdikkaasti harppaillen ja aprikoi, mistä saada työtä ja ruokaa. Tänään paistaa luojan aurinko ihmeellisen lempeästi. Se koettaa vakuuttaa, ettei tarvitse huolia huomisesta, mutta tuo vajavainenkaan ihminen ei oikein jaksa luottaa sen lupauksiin. Omin voimin tahtoisi hänkin ponnistella.

* * * * *

Perunannostajat touhuavat kovasti. On päästy pois riihentauspellolta suurelle aittamäelle, josta ihan kohdasteen näkyy talon herran ikkunoihin. Ajan säästämiseksi rouva itse tuo puolipäivä-kahvit pientarelle.

Räätälin leski särpää sukkeluutensa osoitukseksi kiehuvan kuuman nesteen parissa hengenvedossa. Keronen ei muista teeskennellä. Hänen ruskeapintainen ja karvainen ranteensa tosin tärisee, kun hän työläästi saa tarttuneeksi koukkuisilla ja multaisilla hyppysillään erikoisen mitättömiksi pienittyihin sokerin sikkareihin. Mutta se tärinä ei ole mielen arkuutta, se johtuu heikon elimistön vuosittaisesta pakollisesta voimavarojen ylittämisestä, joka nyt kostaa itsensä. Hitaasti sama sierettynyt käsi kääntää kupin alassuin teevadille, jossa se kalajaa hetkisen pois pantaessa. Tiukasta suusta ei puserru »kiitosta vaan». Pää kyllä tekee juron nykäyksen ja sittenpä pitääkin kämmenpäällä pyyhältää hikikarpaleet sairaalloisen kalpealta otsalta. Sikuri ne heti sille nostatti.

Noppimaan taas! Aatu jo vaappuu auran kurjessa ja hokee ruunalle »missä kävelet, ptruu — takasin, kee, vaolle!»

Sää on mitä suotuisin. Ei tarvitse edes kuivattaa perunoita, saa viedä ne samantien säilöpaikkoihin. Kuitenkin, koska päivä niin lämpimästi kilottaa, voi siitä vielä hyvinkin kehittyä sade. Syksyiset ilmat ovat tunnetut epävakaisuudestaan. Ne muuttelehtivat niin arvaamattomasti. Ja yhden syksyisen yön sanotaan ehtivän ajaa yhdeksällä hevosella.

* * * * *

Viikon lopulla on kahden kivikellarin laareissa hikoilevaan kattoon saakka mainioita perunoita, lanttuja ja muita juurikkaita.

Isäntäväki tarkastelee varastoja tyytyväisesti myhäillen: kyllä sopii tulla talven ja joulun.

HUIMA-TIINA.

Kaikki paikkakuntalaiset tunsivat Huiman-Tiinan, höperön vaimon, joka syvään ja moneen kertaan polvia lyyhistäen, jopa kaulaankin kapsahtaen ja »voi rakkaat kalliit» hokien, kiitteli saamastaan almusta. Moni, tietäessään hänen kovaonnisen osansa, kohteli suopeammin häntä kuin muita anelijoita.

Tiina oli aikoinaan pyörähdellyt kotitalonsa ainokaisena tyttärenä ja siitä vaihtunut naapuriin minikoksi. Siellä onnettomat aviolliset suhteet ja lapsen kuolema hämmensivät hänen tunteikkaan mielensä ja lopuksi muuttivat hänen järkensä kuin sumeaksi peiliksi, josta menneitten tapahtumain kuvat katosivat jäljettömiin ja josta hän vain vaivoin saattoi selvitellä edes hetkittäin oman nykyisen hahmonsa. Silloin huimetessaan Tiina yritti tappaa miehensä ja väitti miehen sukulaisten piiloittaneen häneltä lapsen, hänen oman »Ristuspoikansa.»

Näihin seikkoihin liittyi välittömäksi jatkeeksi Huiman-Tiinan elämä ensin Niuvanniemen hourujenhoitolassa ja sitten oman pitäjän vaivaistalolla, jossa häntä säilytettiin puoli vuotta raivojen osastolla, mistä hänet vuorostaan siirrettiin yleiselle puolelle Koikkalatar nimisen huonotapaisen naisen huonetoveriksi. Tiina oli silloin jo niin parantunut, että ainoastaan kiusoitteleva puhe avioliitosta ja Ristuspojasta vielä aiheuttivat avuttomia väänteitä kasvolihaksissa ja kummallisia, kakistelumaisia äännähtelyjä kurkussa. Mainittu ilmehtiminen ja lapsekas yksinpuhelu jäivät siitä pitäen hänelle lähtemättömäksi tavaksi. Huima-Tiina ei enää raivonnut. Armahtava unohtamisen taito, samalla kun se eristi hänet katkerasta menneisyydestä tehden hänet kykenemättömäksi palaamaan miehen luo, takasi hänelle elinkautisen kunnanhoidon.

Vaarattoman Huiman-Tiinan sallittiin vapaasti kuljeskella kylällä. Hänen ainoan tähteeksi jääneen maallisen ilonsa muodosti »Tillukka», alituisesti mukana kuljettamansa kahvipannu, jonka höysteeksi hän taloista ja herraspaikoista kävi pyytelemässä »laatuja»: kahvia, sokeria ja maitoa, tai ropoa niiden ostamiseen.

Soman säälittävää oli nähdä Huiman-Tiinan ennen talosta poistumistaan mytöstelevän nyyttiään lähtökuntoon. Hän levähytti polvilleen, tai istuimelle, vanhan tummavaltaisen huivin, jonka neljännessä kolkassa oli — jos oli — lujan solmun sisässä laatujen ostoon tarvittava kassa. Huiville hän sitten moniaiden vaatekappaleiden sekaan puoleen jos toiseenkin käännellen ja väännellen sovitteli Tillukan, maitopullon ja eripariset juomaneuvot ja lopuksi kuulostavasti helisteltyään läkkisen paputölkin. Koko toimituksen ajan saattoi kasvojen ilmeistä ja jokelluksen sävystä havaita, tyydyttikö laatuvarasto omistajaansa, vai vieläkö ehkä puuttui jotakin. Huimalla-Tiinalla näytti olevan täysi työ suunnitellessa tulevaa kahvinkeitto-ohjelmaa. Hänen täytyi siinä moneen kertaan sipaista korvallisilta hiuksia, jotka oli Niuvanniemessä leikattu ja ylettyivät vapauden koittaessa parahiksi pienelle saparolle, ja nypläillä keskisormen päällä nenänlatvaa hokien »jaa, jaa», tai »ei, ei tule tamullista», aina kuinka asia kulloinkin vaati.

Huima-Tiina omasi ihmeellisen kyvyn vaistota kuka ihminen oli pohjaltaan hyvä, kuka ilkeä. Ei edes imartelulla ja lahjuksilla voitu hänen päätöstään horjuttaa. Hän eritteli saman perheen jäsenistä pahansuovat ja myötätuntoiset ja väisti sekä pelkäsi ensinmainittuja niin, että taloon tultuaan ja jo eteiseen ehdittyään hän sellaisen henkilön lähestyessä saattoi pyörtää takaisin. Syytä kysyttäessä hän vastasi vain: »tuli niin tylyksi minun luonnolleni».

Huima-Tiina oli ihmeteltävän siisti. Ei reikää vaatteissa, ei loiselukoita, joita hänen kerrottiin ankarasti vainonneen pikku pöksässään vaivaistalolla.

Niin vaihtoi väsymätön aika maltittomalle ihmiskunnalle yhä uusia vuosia lukemattomine mahdollisuuksineen ja vaihtoi siinä sivutöikseen Huiman-Tiinan keltaisen tukan väriä. Siihen ilmeni ensin harmaita juovia ja sitten se vähitellen varisi ja vaikeni, niin että päänahka kuulsi säikeiden lomista.

Huima-Tiina eli vanhaksi. Jokaisen kyläläisen muistiin hänen piirteensä ennättivät syöpyä. »Mikähän Huimalla-Tiinalla nyt on, kun ei ole meillä käynyt», ihmeteltiin kohta, jos hän satunnaisia mielijohteitaan noudatellessaan vähän kauemmin pysyttelihe näkymättömissä. Kukaan ei halunnut jäädä hänen hylkäämäkseen.

Siksipä, kun Huima-Tiina sitten sairastui kuolintautiinsa, muisti joku, hänen käynteihinsä tottunut, lähettää hänelle laatuja vaivaistalolle. Tulivatko ne perille, ihan Huiman-Tiinan kielelle asti, on hyvin epäilyttävää. Kateus, ahtaus, likaisuus ja lääkkeettömyys, kaikki se tietysti vaikutti haitallisesti köyhän, lääkärittömän ja apteekittoman kunnan suuren kodin kuntoon.

Selkä makuuhaavojen uurtamana Huima-Tiina vanhus tuskissaan voivotteli kesän helteisinä päivinä ja kuolemaa tulevaksi toivotteli. Vaan moniko muu sairas siellä samanaikaisesti mahtoi kärsiä, olla kärsinyt tai jäädä edelleen kärsimään yhtä kirpeitä kipuja kenenkään siitä hituistakaan välittämättä.

Huima-Tiina sentään elokuulla taukosi tuskittelemasta. Ihmiskunta pääsi sillä hetkellä yhdestä vaivaisesta, ellei se samalla hetkellä jo saanut syntymävian, tautitartunnan tai muun sattuman kautta toista tilalle.

* * * * *

Jäljelle jääneitten maailmassa muutamana päivänä herrasperheen nuoret poimiskelivat mustikoita metisimmillään kukkivan kanervan tuoksuisella kankaalla. He keskustelivat polkupyöristä, kasvienkeruusta ja pian tapahtuvasta kouluunlähdöstä. Hiukan puhetta hiljentäen sivuutettiin hautuumaa. Se oli kankaasta äskettäin aidattu kaistale, kun vanha kirkkotarha jo oli täyttynyt. Uudessa kuolleitten valtakunnassa törrötti vasta joitakuita ristejä.

Ilma oli syyskesäiseksi uuvuttavan kuuma ja kaunis. Vajaan kilometrin päässä asusti Hauturi-Janne, eli lyhimmittäin »Turi». Tuohisten täytyttyä oli marjattajien lähdettävä sieltä juomista saamaan. Ja kaivostahan sitä nousi.

Turin emäntä ei sattunut kotiin. Turin pienet poikarehvanat vehtasivat mustan tamman hallavanpunaisen varsan ympärillä isän valjastaessa emää liistereen eteen. Rinnustinta jalan avulla kiristäessään Turi housut kiinteällä ähkyi ja päivitteli, kun oli »lähdettävä kesken parempia töitä toimittamaan Huiman-Tiinan ruumista hautaan, jottei se näin äkeällä säällä mätä… ptruu, hevoonen.»

— Mistä te sitä haette ja reellä?

— Leikkuuhuoneeltahan se on hilattava, siitä kankaan rinnasta yhteiseen hautaan. Ja reki se on ikänsä ollut paras vetopeli näillä havuneulasten livettäviksi peittämillä teillä. Siitä vain riesan nakkasi, kun ei ole aikuista apulaista arkkua rekeen ja hautaan nostamaan. Eikä miehistä miestä kannata sitävarten palkatakaan, tuollaisen kunnanholhokin haudan kaivannasta tulee ilmankin huono saalis, vaikka se pitää saattaa ihan maahan asti.

— Kelpaammeko me avuksi? Siitähän meidän on ohi kuljettava kotiin palatessa joka tapauksessa.

— Suurkiitosta! Jollei siitä lie liikaa vaivaa, niin… alkakaahan astua edeltä, minä kyllä teidät matkalla tavoitan, haen vielä köyttä millä arkkua liikutella.

Niinpä kokoontuvat nuoret hieman arastellen ruumishuoneen edustalle. Se on punamullalla iloiseksi maalattu, valkonurkkainen mökki, ikkunaa vailla, jota vastaamaan on tielle näkyvään päätyyn sivelty mustalla värillä ikkunan kuvain: sammuneen silmän symboli?

Turin avattua oven tuntuu lievä ruumiin löyhkä. Urheasti sentään kukin kantaja puristaa hamppuköyden päätä ja tuppautuu miehen perässä pimeästä oviaukosta sisälle.

Kylläpä on kurja se arkku, minkä he sieltä päivänvaloon saattavat. Se on kyhätty harmaista, jossain seinvierustalla seisseistä laudoista ja on niin hatara, että kummassakin päässä irvottaa iso rako, sillä harjamaisesti katoksi naulattujen lautojen muodostamat kolmiot on jätetty tukkeamatta.

Arkku näyttää juuri kestävän lyhyen rekimatkan ruumishuoneelta veräjälle ja siitä käytävää pitkin hautuumaan puuttomaan, autioimpaan laitaan. Siihen päättyy raivattu käytävä ja alkaa somerikkomäki, jossa yhteiset-, eli laverihaudat sijaitsevat. Niitä on siellä jo viitisen riviä. Ei niillä näe ristejä, eikä muistomerkkejä, kukkapengermistä puhumattakaan.

Sinne lasketaan Huima-Tiina laitimmaiseksi. Pari hartaasti ja lapsellisesti väräjävää moniäänistä laulua, paljon soraa ja rapisevia kiviä kummuksi, sille vihkonen käytävän ohesta riipaistuja kanervanvarpuja, sekä salaa pyyhkäisty surkuttelun kyynel. Selvä on.

Turi kiittää hyvillään suoriuduttuaan toimituksesta niin väleen ja vähällä vaivalla. Sanoo rovastin sunnuntaina siunaavan Huiman-Tiinan ruumiin samalla kuin tuon toissapäivänä kuopatun Holopaisen lapsen.

Varsa, kirmailtuaan aikansa kumpujen vaiheilla, on asettunut aisan alitse nykimään emän nisiä. Laulun alkaessa se on hörökorvin punaltanut siroa, kirkassilmäistä päätään ja arvostellut ihmisten hommat liian vaikeatajuisiksi. Se on huomannut edullisimmaksi käyttää emän lepohetkeä hyväkseen. Siksi se innokkaana syö saadessaan. Sen takkuiset ja horjakat jalat ja sekava, miltei villamainen hännäntypykkä liikehtivät ahneesti.

Ateria keskeytyy, kun Turi käteltyään avustajiaan hoputtaa suun maiskahduksella tamman liikkeelle, sulkee veräjän, keikahtaa rasahtaville liisteille, pyörittää ohjasten periä ja ajaa pois.

Marjattajat luovat hiljaisina jäähyväiskatseen päivänpaisteiselle hautavallille, kunnes toinen toisensa perästä verkalleen käännähtävät astumaan kotiin päin.

* * * * *

Sen iltapäivän viipyy nuoressa mielessä juhlallinen katoavaisuuden aavistelu ja pienoinen pahanomantunnon tapainen kaiverrus siitä, että on olemassa sellaista kuin erikoishaudat ja laverihaudat.

Sisäinen ääni lisää vielä, etteihän sillä ole väliä, minne turta ja sieluton ruumis joutuu; eläessä ihmistä auttaa ja lähestyä pitää. Niin pitäisi, myöntää nuorukainen, mutta ehdinhän minä yrittää täyskasvuiseksi tultuani.

Hänestä on nyt niin autuaallista arkipuuhien keskellä heittäytyä pyhäisen sovinnollisiin tunnelmiin, ilman minkäänmoisia varmoja lupauksia, jotka ehkä sittenkin saattaisivat tulevaisuudessa jäädä täyttämättä.

EMMI.

Emmi oli pieni tyttökoululainen, jonka kustannuksella toverit saivat usein nauraa. Ei puhtaan ilon naurua, joka vielä aikojen takaisissa muisteloissa viskaa maininkina huulille mieluisen hymähdyksen, vaan omahyväistä ja säälinsekaista hihitystä, minkä soisi jääneen ilmoille pääsemättä, kun kuulee sen aiheuttajan kuolleen.

Niinpä Emminkin kuolinsanoma toki kykeni viiden minuutin pituiseksi hetkeksi jäykistämään koulun opettajiston ja oppilaiden kasvot ja kohdistamaan heidän tarkkaavaisuutensa tuon vähäpätöisen olennon muistelemiseen.

Se oli silloin kun johtajatar syyskuun kahdeksannen päivän aamuhartauden lopussa kertoi saaneensa kirjeessä ilmoituksen siitä, että »kaikkivaltias on käsittämättömässä viisaudessaan katsonut parhaaksi keuhkokuumeen kautta temmata pois keskuudestamme neljännelle luokalle siirretyn oppilaan Emmi Maarasen» ja lisäsi, »Herra auta meitä ajattelemaan, että meidän kuoleman pitää, että me ymmärtäväisiksi tulisimme. Amen.» Lopuksi seurasi tiedoitus huomisesta markkinaluvasta, johon alaluokat jo vastasivat hyvänmielen kohahduksella.

Sitten rivit marssivat rukoussalista luokkahuoneisiin. Se oli tyypillinen pienkaupunkilainen oppilaslauma, jossa vilahteli valtavana enemmistönä kikkanokkaisia lapikaskenkiä, mikäli niitä yläluokkalaisilla huomasi vähilleen maataviistävien hameitten kätköstä. Kas tuolla erään pullearyntäisen kauppiaan tyttären velttolihaksisella kaulalla komeili kultakello pitkissä kullatuissa perissä, joita myöten hän sormin hurrasi ylös-alas, ylös-alas sellaista sittemmin niin prostoilta vaikuttanutta helmikoristeista nappulaa. Ja tuolla neljäsluokkalaisten rivissä harppaili lyhythameinen Alli, Emmin tovereista ainoa, joka oli sattumalta joutunut koulun ulkopuolella kosketuksiin Emmin kanssa. Niitä kertoja Alli nyt mieleensä palautti.

Alku tapahtui heidän ollessaan toisella luokalla. Silloinkin oli syysmarkkina-aika. Siihen asti hän oli ollut Emmin suhteen yhtä välinpitämätön kuin toisetkin toverit. Emmi ei hakenut kenenkään seuraa. Juuri se hänen sulkeutuneisuutensa ja kärsivän ylpeä suupielten mutruileminen ärsyttivät tovereita ja opettajia. Useat opettajista osoittivat selvästi haluavansa saada Emmin nöyryytetyksi, edes kerran kyynelöimään. Luokalla oli monta muuta köyhää tyttöä, vaikkei ehkä ketään yhtä alkeellista kuin Emmi. Sellaiset tytöt punastelivat ja hengästyivät mongertaessaan französisch’iä ja itkivät hiukankin ankarammasta moitteesta. Opettajat punnitsivat heidät otollisiksi. Heidän alava käytöksensä kun oli suorassa suhteessa opettajan ylemmyyteen: sen astemittari. Vaan Emmipä ei koskaan pyytänyt anteeksi. Hän ei vastustellut, mutta ei myöskään oikaissut sanottavasti virheitään eikä esittänyt halaistua sanaa puolustukseksi. Hän vain katsoi puolittain kysyvästi, ja välistä ruskea silmäpari välähti ja tarkasti vakavasti arvioiden toruskelijaa.

Emmin virheet koskivat harvoin varsinaisia oppiaineita. Vihkoissa töhröiset kansipaperit, taitamattomasti kammattu tukka, tai hiha rikki kyynärpään kohdalta; sellaisia ne rikkomukset tavallisesti olivat.

Joku opettaja saattoi yrittää solmita Emmiä sanoissa. Jos asiaan tällöin pujahti pukki, sai Emmi niin tuntuvan huomautuksen, että se vaarallisemmin kolhasi opettajan käytöksen tahdikkuutta kuin hyljeksityn Emmin ruskearuutuiseen flanellimekkoon verhoutunutta ja löylysaunan kaipuusta kielittelevää olemusta. Varmaankin olisi Emmille monessa aineessa merkitty alhainen arvolause, elleivät kokeet ja kirjoitukset — jääväämättömät todistajat — häntä pelastaneet, joskaan ei loistavasti, niin toki tyydyttävästi.

Mutta voimistelutunnit vasta armottomimmin paljastivat Emmin puutteellisuuden toverien lapsellisen tungetteleville katseille.

Pukeutumishuoneessa Emmi valitsi itselleen perimmäisen vaatesäiliön. Sen oven suojaan hän vetäysi pukeutumaan. Kun komennuspillin vaativa hujellus vingahti voimistelusalissa ja tytöt kiiruhtivat riviin, jäi Emmi säännöllisesti suhrailemaan yksityisluontoisessa viimeistelyssä ja hiipi sitten hiljaa paikalleen, rivin huippuun, luokan pienin kun oli.

Ja kuitenkaan, salaperäisestä valmistelusta huolimatta, eivät Emmin äidin kutomat lampaan-mustat ja lyhytvartiset sukat aina jaksaneet pysyä ylhäällä kokonaista tuntia. Niitä oli juostessa tämän tästä kohautettava. Sitten, jossakin ripeässä ojennuksessa tai telineliikkeessä, kuului pahaenteistä ratkeamista ja… sukka lotkahti kumitossulle.

Reipas ja erittäin inhimillinen voimistelun opettajatar silloin kevyesti läppäsi Emmiä takamuksille ja virkkoi naurahtaen: »menes nyt Emerentia taas pukuhuoneeseen laittaan itteäs». Emerentia mennä luhnusti kumaraisena, sukkaa nääthään-sen piti pidellä. Toverit tirskuivat. Kuka voi sen heiltä tyystin evätä, vaikka tarkka korva keksikin opettajattaren äänessä äskeisestä hyväntahtoisesta sävystä poikkeavan särähdyksen, kun hän karskisti kajahdutti »rivi suoraksi!»

* * * * *

Syysmarkkinain aikana muuttuu vähäinen koulukaupunki erittäin eloisaksi. Kirkkaat ja kahnaantuessa uutuuttaan kirskuvat kalossit jalassa vaeltavat maalta tulleet kihlainostajaparit käsityksin kaduilla ja tölläilevät suu kolmantena silmänä sirkustelttojen ja myymäläkojujen häikäisevää katinkultaa.

Hoilaavia miehiä ajelee rämisevissä rattaissa ja miltei jokaisen ajopelin jäljessä juoksee toinen hevonen tiuhteessa. Siinä näkee takkuisia luuskia, joiden säkä konkottaa korkealla ja nahka uskollisesti myötäytyy luurangon solmujen ja haarautumien katteeksi. Millä on jalat vuohisten kohdalta pöheessä, mikä enää nilkuttaa kolmen koiven varassa.

Taitava hevoshuijari kaupittelee vähävaraiselle mäkitupalaisäijälle toratsua tammaa. Koeajossa ilmenee se eittämätön totuus, että tamma on häntyri. Häntä pyörii viuhuen kuin tuulenkela. Muuta vikaa ei myöjä sano olevankaan. Hän tietää, ettei täällä kaupungin tasaisilla kaduilla tule ilmi, että se lisäksi on mäkimys. Hän voittaa sillä runsaasti puolella.

Mutta onpa myös tarjolla komeita pekunoita. On säikkyisiä ja helläsuisia tammoja, joista tulee mainioita kantakirjaäitejä. Niiden läheisyydessä nuoret oriit värisevät, riehakoivat hyppyaskelin ja ärjyvät kiihkeästi pystypäin kuolainrautojen kiristyksestä huolimatta. Täyteläiset kupeet välkehtivät suinnan jäljeltä lautasilta masmaloihin saakka. Ryssäläiset partsikat vievät niitä Venäjälle sotahevosiksi. Ne ovat korkeassa kurssissa, kun on japanilais-venäläisen sodan aika.

Kouluissa on markkinalupa.

Alli asuu erään Tantin kirjavassa koululaispuulaakissa, jonka muodostaa noin kymmenhenkinen katras »parempain ihmisten huonompia lapsia». Heille Tantin pitäisi olla äidin ja isän sijaisena, mutta hän ei oikein ennätä sellaiseen, kun on tehtävä niin tuhottomasti ruokaa — pojat kilpailevat mielellään lihapullan syönnillä — ja sitten on Tantin illat miltei poikkeuksetta varatut N.N.K.Y:n tai pelastusarmeijan kokouksiin. Hän ei aavista, että hänen lauhkeat abiturienttinsa sillä välin mielellään kiehuvat falsettiäänellä kaksimielisiä sukkeluuksia pisamanaamaiselle, punakiehkuratukkaiselle piikatytölle.

Alli on käväissyt muiden mukana markkinoilla, karusellissa ja käärmeen kesyttäjän näytännössä. Huomenna on jälleen tavallinen koulupäivä. Allin on huomiseksi puhtaaksikirjoitettava aine »muuttolinnut», mutta vihko on unohtunut ostamatta. Hän kurkistaa katupeiliin ja tekee sen havainnon, ettei vielä ole liian myöhäistä, koskapa puiston kulmalle ei vielä ole sytytetty lyhtyä. Siitä päästä katua se sytyttäjä aina aloittaa. Kyllä uskaltaa lähteä kirjakauppaan.

Alli arkailee muistaessaan kuinka päivällä muuan markkinamies juovuspäissään hihkasi hänelle »hei, tyttö! huikataankos hattuja?» Hän oli juuri samana aamuna Tantin opastuksella hankkinut itselleen uuden punahuopaisen hatun, jonka otsikon ilmattoman iso nauharuusuke veti humalaisenkin huomion puoleensa.

Portilta saa Alli pelästyneenä peruutua pihaan. Kadulla ajavat takaa suurta päistärikköoritta, joka on riuhtounut valloilleen ja nyt pillastuneena laukkaa niin, että vaahtipallot pärskyvät sieraimista ja katukiveys kipiröi kavioiden iskuista.

Hetkistä myöhemmin Alli lähtee uudestaan.

Matkan varrella sijaitsevaan levyseppä Kervisen talon viereiseen solaan on keräytynyt ihmisiä. Maassa makaa oikosenaan kuolleelta näyttävä keski-ikäinen työläisnainen. Joku kuuluu innokkaasti selittävän, että irtonainen hevonen juoksi naisen kumoon.

Alli pujotteleikse naisen luo, oikoo kaatuessa huiskahtaneet hameet miesten rivoista naurahteluista piittaamatta ja selittää harmistuneena, että tapaturmainen on toimitettava viipymättä lääkäriin. Joku lupaa ottaa sen tehdäkseen.

Kun Alli kohottautuu naisen äärestä, näkee hän solan lauta-aidan viereisen piharakennuksen avatussa ikkunassa Emmin.

— Täälläkö sinä asut? Näin lähellä minua. Enhän tiennytkään. Tulen sinne.

Ja vastausta odottamatta Alli menee sisään Emmin luokse.

Mitä olivatkaan seinäkellon häiritsevä räikkääminen puolitunnittain ja hyönteissurmajauhelman väkevä haju muhkuraisen kovassa patjassa, jotka ensimmältä Tantin luona valvottivat öisin Allia ja saivat hänet kaipaamaan kotiin, Emmin oloon verraten.

Emmi asuu suutarin perheessä.

Suutarin koko talous mahtuu yhteen ainokaiseen huoneeseen, joka on jaettu kahtia haalistuneella sertinkiverholla. Ensiksi saapuu sisäänastuja työpajaan, missä häämöttää suutarin luonnottoman pitkältä vaikuttava selkä — housut lienevät niin löyhässä ja alhaalla — ja sitten mestarin olan takaa mulkoilevat oppipojan valkoiset silmämunat ryvettyneistä kasvoista kuin ahoksen puijalla konsanaan. Siinä sitä työskennellään nahkaesiliinat edessä ja perehdytään hikisten kenkärajojen moninaisiin vammoihin.

Kuvottava nahkan katku kuroo Allin kurkunpäätä, vaikka ikkuna onkin auki verhontakaisessa osastossa, missä suutarin vaimo valmistaa ruokaa jollekin tähän yöpyvälle markkinavieraalle. Lapsista pyöriskelee kaksi vanhinta äidin helmuksissa mankuen vesirinkilöitä. Nuorin veisaa kehdossa. Siltä on tutti pudonnut permannolle. Emmi on nähtävästi vast'ikään aterioinut. Hänellekin on markkinamiesten matkassa lähetetty kotoa eväitä: ryynipiiraita ja rieskakuoreen tehty lanttu-lammaslihakukko. Emmi käärii hämillisenä sapuskat sanomalehtipaperiin ja asettaa käärön tyhjenneistä rihmarullista kyhätylle seinähyllylle. Siinä ne koulukirjatkin ovat tahrautumassa.

Alli peittää vaivoin säälinsä, jolla arvaa Emmiä loukkaavansa. Hän virkkaa jotakin sanoakseen ja päästäkseen pian puhtaaseen ilmaan:

— Ethän vaan minun tähteni keskeyttänyt syöntiäsi.

— Jospa tuo nyt jäikin kesken, niin eihän siihen tule liitosta, pistää leikkisästi väliin markkinavieras.

— Minä olen matkalla ainevihkon ostoon. Etkö jouda mukaan? Kohta muuten kirjakauppakin suljetaan.

— Saatanhan minä tulla.

Kirjakaupasta johdattaa Alli Emmin asuntoonsa. Siellä on kotosalla vain Toivo, muuan vastaperustetun yhteiskoulun ensiluokkalainen, joka mieluummin pysyy sisällä kuin kuljeksii kadulla sydän kurkussa ja kumiletkuun kiinnitetty kivenmurikka nyrkissä kansakoululaisten salakavalaa hyökkäystä peläten. Kaikki muut ovat jatkamassa markkinahuveja.

Toivo ja Emmi ovat kumpikin vielä oikeita lapsia. He innostuvat leikkimään ja pelaamaan dominoa. Alli kirjoittaa ja iloitsee.

Siitä lähtien Alli usein nouti Emmin luokseen. Lopulta hän rohkeni tarjota Emmille, kaikessa salaisuudessa, alusvaateparren. Emmi puolestaan selvitti Allille laskutehtäviä harvinaisen matalalla ja pehmeäsointuisella äänellään, joka väreili kätkettyä lämpöä. Lisäksi tapasivat lapset toisensa pyhäkoulussa, jonne Alli sai suostutelluksi Emmin mukaansa. Pyhäkoulu oli Tantin mielestä se ihannevastamyrkky, mikä tarvittiin surmaamaan pienessä kouluväessä itävän kokoviikkoisen turmeluksen juurineen päivineen.

Niin joutui kevät. Tyttökoulun ahtaassa kokoelmahuoneessa auringonpaiste lämmittäen hiveli rautanivelistä luurankomiestä ja täytettyjä pikkulintuja, jotka tuoksahtivat miedosti kamfertilta.

Kevät teki koululaiset huolestuttavan huikentelevaisiksi. Allillekin tapahtui vielä viimeksi sinä lukuvuotena sellaista, että puulaakin pojat keksivät kujeillessaan muutamien kumppaneitten avustuksella pitää tyttöjen kamarin ikkunan alla serenaadin. He keksivät lisäksi tervata katupeilin. Laulu värisytti Allia ihanasti, vaikka se saattoi olla tarkoitettu hänen huonetoverilleen, ylimmän luokan tytölle. Mutta siitä ilosta oli maksettava kova hinta. Tantti toimeenpani aamulla kuulustelun, sai selville tervaajan, joka asui naapuritalossa ja Allille määrättiin nöyryyttävä tehtävä mennä sanomaan nuorukaiselle, että peili oli siekailematta puhdistettava ja Tantilta pyydettävä anteeksi, jos mieli välttää kantelua rehtorille.

Tuntuipa sitten kaksin verroin ihanammalta saada istua junassa matkalla kotiin. Vaaleaan vihannuuteen puhjennut luonto vilahteli hyväillen silmissä. Emmillä oli lyhyempi rautatiematka kuin Allilla. Alli sai nähdä Emmin äidin, joka oli tullut pysäkille tytärtään vastaan. Juna siinä hiljalleen puhkui ja otti polttopuita ikävän näköisestä pinorykelmästä, minkä taitse pujottelevalle tielle pian katosi kaksi samaten ruudutettua kesähuivia, Maarasen mökin naisen ja hänen koulua käyvän tyttärensä, jonka tänä kesänä pitää kerätä heiniä papereille ja kuulla siitä leikkitovereiltaan monenlaisia arvosteluja ja isältään se tuomio, »ettei noilla tiedoilla maksaisi vaivaa päätään täyttää, ne ovat niitä herrain kiireitä, kun ei ole kellä pakko työllä hankkia leipää ja leivän särvintä.»

Alli näki, että Emmin äidillä oli toivorikas katsanto. Alli saattoi hyvin kuvitella Emmiltä kuulemansa tapahtuman, joka oli johdattanut köyhän pieneläjän tyttären opin tielle.

… Kuinka vasta paikkakunnalle muuttaneen nimismiehen rouva jättää polkupyörän aitovarteen, avaa vitsasrenkaalla suljetun, somasti narahtavan veräjän ja astuu kamomillan reunustamaa pihapolkua tupaan. Ystävällinen torpan nainen osoittaa kainon arvokkaasti vieraalle parhaan istuimen, jolta kaiken varalta pyyhältää olemattoman tomun vyöliinalla. Rouva tuntee tekevänsä melkein kuin jonkin ihmisystävällisen uhrauksen myöntyessään odottelemaan kahvin joutumista. Hän on vain tullut kysymään Maijastiinaa pariksi päiväksi puutarhan kitkentään.

Ikkunalla rehoittaa tuohisessa kukkanen, jonka omituisen täplikkäät lehdet miellyttävät rouvaa. Hän pyytää ja saa siitä oksan ja vielä selityksen, että kukka ei siedä runsasta kastelua, muuten se lösseröityy ja kuolee.

Sitten vaimo kursailee, kun ei satu olemaan kermaa, se on tullut pannuksi aamulla kirnuukseen, eikähän sitä ole vehnästäkään, vaan hän keittää »puhtaaseen veteen oikein paljaista pavuista kahvin».

Pois pyöräillessään on rouva tyytyväinen vierailuunsa. Hän ei laisinkaan muista nauraa torpan naiselle, jos tämä onkin syyhyttänyt sarvenoaan ja turistanut nenää nappeihin vieraan nähden. Kaikki on ollut kuten olla pitikin, että rouva sai nauttia väärentämättömästä maalaistunnelmasta. Lisäksi on rouva varma siitä, että hän oli esiintynyt edukseen. Pienellä paikkakunnalla voi tuollaisen kitkijävaimonkin mielipiteellä olla ulottuvia seurauksia, käyhän Maijastiina kuulemma kaikissa herraspaikoissa pyykillä. Miellyttävä ja vaatimaton nainen.

Ehkä juuri vaimon vaatimattomuus, joka ei pyrkinyt lähentelemään nimismiehen rouvan korkea-arvoisuutta, sai rouvan suopeasti huomauttamaan torpan tytön erinomaisen kansakoulutodistuksen johdosta, että tytön sietäisi ehdottomasti päästä jatkamaan lukualalla. Siitä se alkoi ja tuossa sitä nyt oltiin. Huokeammalla pääsisit päämäärääsi Emmi, jos olisit enemmän äitiisi, mutta isäsi tyttärenä sinua sopii ihailla.

Tyttökoulun kolmas oli alin konventtiluokka. Konventtiluokilla oli lyseon yläluokkien kanssa yhteiset riennot.

Kun tytöt syksyllä palasivat kaupunkiin, antausi Alli innostuneena toverikuntatoimintaan. Emmiä hän ei saanut mukaan. Allilla oli uusi asunto. Oma kamari vanhan ja herttaisen neidin pienessä huvilassa hiukan kaupungin ulkopuolella. Neiti itse ja hänen punakellervä kissansa, valkorintainen ja keltasilmäinen kolli, vallitsivat keittiössä. Ainoa kamari oli Allin hoteissa kukkasineen, flyygeleineen. Neiti-vanhus pistäysi välistä Allin puolelle puhelemaan ja innostui kertomaan vanhoista ajoista tai soittamaan pingoitetuin sormin hengellisen ohjelman jatkeeksi poloneeseja, menuetteja ja valsseja. Donauwellen oli neidin kuihtuvan ja Allin puhkeavan hempeamielisyyden kiehtovin kohde.

Sinne nukkelaan satuprinssit iltaisin saattoivat Allia milloin luistinradalta, milloin lauluharjoituksista ja toisinaan toverikunnan juhlista, jolloin Alli sai olla pukeutuneena monirimssuiseen, ruusunpunaiseen juhlahameeseen. Näin estyi tyttöjen seurustelu ihan itsestään. Ystävyyteen tunkeusi muistojen imelänkaihoisa sivumaku, niinkuin kuherruskuukautensa kadottaneille käy.

Talvi hurahti, mihin lie hurahtanut. Sitä seurasivat kevät ja kesä. Sitten kertoivat kykät viljapelloilla ja tulien tuike tuvissa sen syksyn saapumisesta, joka ensitöikseen katkaisi Emmin koulunkäynnin. Jäikö hänen elämänsäkin keskeneräiseksi? Sitä ei uskalla niin varmasti väittää; eikö elämän säiettä mitattane kullekin riittävän pitkäksi, päästä päähän.

* * * * *

Siitä tuntoa hätkähdyttävästä hetkestä, jona Emmin kuolinsanoma täytti tyttökoulun rukoussalin, ei syysmarkkinan aattoiltana näytä olevan jäljellä häivettäkään iloisten koululaisten ajatuksissa.

Maaelämän rauhassa levähtänyt ja nälkiintynyt mielikuvitus kerää uteliaalla tyydytyksellä talteen kaupungin ilmiöt, sen loiston ja liikenteen.

Joku lapsellinen ensikertalainen ehkä itkee salaa koti-ikävästä, kun on täytynyt erota isästä ja äidistä ja siitä pihapellon pientaren vatukosta, johon vielä jäi niin paljon puolikypsiä marjoja. Ne saavat nyt hänettä valmistua läpikuultavan mehukkaiksi ja varista pehkon juurelle risujen ja loppuun kukkineen horsman siemennukan sekaan. Ehkä jo siellä viruvat maatumassa.

Kehittyneet yläluokkalaiset kävelevät ja kuiskuttelevat salaisuuksia puistokadun hämärässä. Moni heistä ehdoin tahdoin kieltää verensä alkuperän, olipa se sitten lähtöisin talokkaista, mökkiläisistä tai käsityöläisistä ja pitää aivan luonnollisena sitä, että jo pikkukaupungin puistokadulla vallitsee jyrkkä kastiraja. Kadulla on nimittäin »kymmenen pennin puoli» koululaisten ja »viiden pennin puoli» piikain ja puukhollarien kurtiisille.

Monenkirjavia ovatkin ne toveruuden ja lemmen siteet, joita opiskeleva nuoriso kunkin lukuvuoden mittaan solmii ja purkaa samaisella yhteisellä kohtaamispaikalla, on hentosyisiä, jos karheatekoisiakin. Sellainen tunteiden aseharjoitus voi välistä tapaturmaisesti viiltää herkkään mieleen seurauksiltaan varsin tuhoisia haavoja, joskin useimmat selviävät leikistä pinnallisilla naarmuilla ja unohtavat koko asian uhrattuaan jonkin haikean purkauksen Runottaren ikinälkäisellä alttarilla.

Yhteistä monipäiselle koululaislaumalle on itsetiedoton tutustuminen omaan itseen, omiin taipumuksiin ja edellytyksiin ja sen ohella kypsyvä aavistus tulevasta voimasta tai heikkoudesta.

He alkavat muodostua yksilöiksi. Niinpä esim. Alli Williams ei ole vain joku Williams-perheen edustaja, niiden Williamsien, joille omassa ympäristössään omistetaan määrätynlaiset hyveet ja paheet, vaan hän on viehättävän vapaa ihmislapsi. Hän on ääriään myöten täynnä vastakoetuiden uusien suhteiden vaikutelmia, joihin rinnastettuna kotoiset tavat ja mielipiteet näyttäytyvät vallan uudessa valaistuksessa. Hän uskaltaa ajatuksissaan arvostella isää ja äitiä ja niin vähitellen ja pikkuviisaasti kaikkea olevaista auringon alla.

Yhä taajenevat »kurttuavien» rivit kadun kummallakin puolella.

Tuolla erään tunnetun lyseolaisen isä, maalarimestari, hoipertelee loistavassa markkinahutikassa kadun poikki. Hänelle nauretaan makeasti.

Allinkaan mieleen ei juolahda itkeä Emmiä. Hautuumaan puiden huokailua ja ristien aavemaista pilkoitusta nuoret ja elämänhaluiset ihmiset yleensäkin mieluinten karttavat, niin kauan kuin voivat, sehän on tiettyä.

Ne harvalukuiset kävijät vain, jotka syystä tai toisesta joutuvat silmäilemään hautamerkkejä eräässä syrjäisessä alhossa, näkevät ehkä, että monen muun kirveellä veistetyn lautaristin joukossa on muuan »lyyviitalla» tökerösti laapittu, jossa joksikin vuosikymmeneksi säilyy jälkimaailmalle virheellisesti tekstattu tieto »Täsä lepää Emmi MaRaNeN.»

Ja Emmin lapsettomaksi jättämässä kodissa äiti pyhäiltaisin, kun on hyvästi aikaa, tavaa hellän ihailevasti Emmi-vainaan ruohoalpummin mustasta kannesta kultakirjaimista tyttökoulukieltä: »HER-PA-RI-UM.»

RENKITUPA.

Iso, viisi-ikkunainen huone, jonka ovensuuseinällä roikkuu hevosvaljaihin lukeutuvia remeleitä ja kalistimia ja jonka yhteen nurkkaukseen mahtuu keväisin itosia tekemään kahden suuren pellon mullantuoksuiset siemenperunat, se on renkitupa.

Päivällä, varsinkin kesäaikaan, on renkitupa useimmiten autio.
Kylmä liesi ammottaa mustana, sitä vartioivat kola ja pitkä piakka.
Seinäkello raksaa ja päästää kuluneesta koneistostaan kukon kirahtelua
muistuttavan äänen ennen laiskatahtista lyömistä.

Jollakin ikkunalaudalla viereksii nuhrautuneita lehtisiä ja ikävystyttävän näköistä opettavaista kirjallisuutta. Se saisi tottuneenkin lukijan haukottelemaan, saatikka renkimiehen, joka tuskin kykenee sujuvasti tavaamaan. Mutta sellainen kansan valistaminen kuuluu talon tapoihin, samoin haarukoilla syöminen päärakennuksen keittiössä. Vanhemmat rengit ja päiväläiset eivät viitsi niihin kompeisiin kajota. Syövät puukon kärjellä, jota sitten sipaisevat housujen takamuksiin ja pistävät tuppeen keittiön portaita laskeutuessaan ja kylläisiä ääniä erittäessään.

Talossa on luja komento. Piikojen ei ole lupa vetelehtiä renkituvassa. Täytyy kyllä päästää ne sinne leipomaan ja paistamaan suuret hapantaikinukset. Mutta kun syyspuoleen illat myteröityvät, pujahtavat ne lepakot navettaan mennessään, tai hellapuita noutaessaan, karjopihan puoleista tietä poikain luokse ja huvitelevat kahta ajattelemattomammin.

Ylettömän ankarasta ja luonnonvastaisesta järjestyksestä aiheutuu palvelusväen nopea vaihtuminen. Vuoden, kaksi, korkeintaan kolme, jaksavat nuoret ihmiset sellaisia ehtoja sietää.

Olipa sentään muuan emännöitsijä seitsemän vuotta. Hän piti karjotytöt aisoissa ja, ellei muu auttanut, kanteli rouvalle. Hänen seitsemäntenä vuotenaan osui taloon kaksi pulskaa renkiä. Emännöitsijän oli vaikea ratkaista, kummalleko heistä hän antaisi liemien rasvaisimmat kokkareet. Alkuvuodesta ne sai Tahvo, kunnes karjakko Roosa käänsi hänet selvästi puoleensa. Siitä lähtien ne muuttuivat Pekan lautaselle. Kun sitten Pekkakin vuoden lopussa yhtäkkiä kävi pappilassa leipurin lesken keralla, masentui emännöitsijä niin, että lähti tiehensä.

Taloon tuotettiin oikein hieno, käherrettyhiuksinen »köksä» jostakin suuresta kaupungista. Samoihin aikoihin rehenteli tuvassa pitkä, naimaton pehtoori. Kähärätukka meni kerran nostattelemaan pitkää aamukahville. Sisäkkö juosta pintteli perässä vähän myöhemmin, sytykepäreiden haku asian tapaisena. Sisäkkö oli rivakka tyttö. Kun hän kipaisi portailta tuvan ovelle, tuli kähärätukalle niin kiire lähtö ulos, ettei hän muistanut ottaa tuvan seinältä naulasta siniverkaista päällyshametta ylleen. Sisäkkö toi sen sitten vahingoniloisena rouvalle, joka antoi köksälle matkapassit.

Välistä sattui johtavaksi rengiksi perheellinen mies. Silloin näytti tupa kohta toisenlaiselta. Sen hajukin muuttui, kun siihen leivänpaiston, kenkätervan ja orsilla kuivuvien reenjalaspuiden lisäksi sekaantui kahvinpaahtoa ja lapsenriepujen lemahduksia.

Herrasväellä oli omiakin lapsia, pari vajaa kymmenvuotisia ja muutamia siitä vanhempia, jotka viettivät enää osan vuodesta kotosalla.

Herrasväen lasten ei sallittu käydä tuvassa muuta kuin asialla. Heille selitettiin syyksi, että »tuvassa oppii pahuutta».

Mutta rengin lasten ei tarvinnut karttaa mitään. Eihän niittykukkasten juurille levitetä olkia talven uhatessa, puutarharuusuille vain… Rengin lapset konttasivat paljain pakaroin permannolla. Ne nukkuivat usein riisumattomina ja pitkäveteisesti valitellen tautivuoteella, kun miesten äänekäs puhelu ja askartelu häiritsivät kuumeisia aivoja.

Erästä rengin perhettä vaivasi ilkeä silmäsairaus. Miehen silmät punottivat, vaimon tuntuivat olevan sulamattomasti ajetuksissa. Vanhin tytär oli umpisokea ja nuorin rääpesilmäinen. Pari poikaa ja yksi tyttö, sarjan keskisatoa, näyttivät päällisin-puolin tarkastelijasta sentään terveiltä.

Sokea tyttö oli kahdeksannellatoista ja kävi Kuopiossa sokeainkoulua, josta kesiksi ja jouluiksi saapui vanhempiensa luokse. Toiset lapset eivät saaneet mitään koulutusta.

Sormet lennellen kohopistearkkien lehdillä sokea tyttö luki ääneen omaisilleen monenlaista kirjatietoa ja lauleli helein äänin harrassävyisiä koululauluja »Läpi lauhan illan rauhan» ja »Herra taivahan kuule huutoain.»

Hän osasi soittaa urkuharmooniakin ja sai kerran näyttää taitoaan herrasväen puolella, jossa oli harmooni rouvaa ja piano nuoria neitejä varten. Esitys tapahtui itsenään jouluiltana, jolloin koko palveluskunta oli haalittu suureen saliin juhlimaan kuusen ympärille. Kaikki kiittelivät sokean soittajan lahjakkuutta.

Ihmekö siis, jos kirjakieltä puhuva, sievän yksinkertaisiin koulutamineihin puettu ja niin »hirveän viisas» tytär muodosti oppimattoman äitinsä parhaan ilon ja kerskaamisen aiheen.

Kun tyttö piti kesäloman kuluttua luovuttaa sokeainkouluun, pusertui äidin kankeiden luomien rakosista kirkkaat kyynelpisarat. Ne ihan terhensivät sumentaa katseen, ettei tahtonut nähdä ulkona portaallakaan istuen siivota linkkuveitsen avulla syöpäläisiä sen pienimmän, tihrusilmäisen tyttölapsen ohuista pellavakutreista.

Sellaista kurjaa joukkokuntaa ei tuvassa kärsitty vuotta kauempaa. Samallaisena sekasotkuisena kuormana, jollaisena oli edellisenä syystalvena pihaan ajanut, se seuraavan vuoden ensilumilla liukui tuvan portaitten edestä korkean, vihreäksi maalatun pihaportin kautta kujosille ja maantielle. Minne? Sitä eivät ainakaan lastenkamarin ikkunasta katselevat tyttö ja poika osanneet kuvitella, yhtävähän kuin sitäkään, mistä noiden ihmisten seuraajat tulisivat.

Leveäselkäinen Alpiini raahasi niinikään yhdeksi vuodeksi tupaan avioliittonsa raskaan ristin ontuvan Leenan muodossa.

Leenan kellahkot ja hevosmaisesti eteenpäin sojottavat ylähampaat lepäsivät säännöllisesti alahuulella hyökkäysvalmiina. Kun ne heltisivät huulelta, ryöppysi Alpiini poloisen ylitse sapekas syytöstulva, joka, jos ei näkijää sattunut, asettui vasta jätettyään sanojen varmennukseksi sinelmän — kuin korkeimman oikeuden kirjelmän loppuun kuuluu luonnostaan lankeavasti leima — Alpiinin selkälihoihin.

Kaukonäköinen kaitselmus oli tiennyt mitä teki takavarikoidessaan Leenan sormien kynnet jo hamassa lapsuudessa. Leena oli silloin ollut vasta viaton kätkyessä soudateltava, (jommoiseksi häntä ei oikein osannut kuvitella) kun kuusivuotias sisar keritsi millä kalvoi häneltä kynnet ja samalla jok'ikisen sormen nipukan. Sen suursiivouksen jälkeen kasvoi liha omituisesti lapsen kynnenperien suojaksi. Alpiinin silmien ja syntisen nahkan säästymiseksi niin varmaankin säädettiin tapahtuvaksi.

Tuuheapartainen kulkuriukko rämpii umpeen tuiskuttuneella pihapolulla renkitupaa kohden. Hänen selkänsä on köykistynyt nahkaisen rihkamatavararepun painosta.

Lunta leijailee isoina akan-paloina.

Tämä ei ole ensi-lunta, joka aina uutuudellaan häikäisee ja taivuttaa ihmiset tervetuloa toivottamaan. Tämä sydäntalven sakea sade vahventaa mailla ennestäänkin raskaana levittäytyvää lumitaakkaa ja hautaa »kesä» käsitteen naurettavan huolellisesti. Totta tosiaan ei kesäisistä suloista saa tekemälläkään syntymään niinkään selvää mielikuvaa kuin suvella ukonpilven pudottelemia rakeita kourastessa menneestä tai tulevasta talvesta.

Kenet työ ja touhu pidättää ulkosalla, hän tuntee rehkiessään reipastuvansa, menettävänsä ikävät mielihauteet, kun kosteat hiutaleet tarttuvat silmäripsiin ja sulavat huulille ja kasvoille puhtaaksi tuoksuksi, joka kulkeutuu mukana tuvankin ummehtuneisuuteen.

Ken taas toimettomana istuu huoneessa yksin ja seuraa lumen pyörryttävää laskeutumista, hänen sydäntään kouristaa kaiken katoavaisuus. Jos hän on vanhus, sallii hän tahdottomana kylmänkirkkaan valkeuden herpaista olentonsa, joka on valmis hiutaleitten mukana lähenemään maan tarjoamaa levähdystä. Jos hän on nuori, herättää lumen kutsuva karkelo hänessä vastustushalua. Hän tuntee onnenkaipuun paisuvan ylivoimaiseksi. Hän ei enää tahtoisi olla yksin.

Päärakennuksessa, nuoren neidin kamarissa, jossa on valkeaksi maalatut, kukkaspäällystäiset huonekalut kustaviaanista tyyliä, tuntuu aivan siltä kuin olisi ikkunoihin vastikään ripustettu sinervän puhtaat verhot. Lumesta se valaistus heijastuu, sillä taivas jo hämärtyy.

Lähestyvä ilta yrittää yhä sakenevan lumisateen avulla puijata ihmiset valtoihinsa tuntia varhaisemmin.

Se kuiskuttaa navettatytöille, että on lähdettävä läävään. Voihan siellä puhdistaa, ruokkia elukat ja levittää alasetkin valmiiksi ennen lypsämistä, jota ei tohdi alkaa ennen kello kuutta, kun sattuu olemaan mittalypsypäivä.

Kun herrasväen nuori neiti myöhemmin huivein ja varsikengin vannehdittuna, mittalypsylista kourassa toikkarehtaa upottavassa nietoksessa navettarakennukseen, on häntä vastassa vain tuttu kytkyitten kitinä ja vihannalle tuoksahtava nautakarjan hengityksen lemu.

Sarvipäiden pitkä ruokapöytä on tyhjentynyt, koskapa karheat kielet siltä kuuluvasti raapivat heinistä varisseita suolarakeita.

Tuollaista lehmän kieltä on hauska katsella. Kuinka se himokkaasti kietoutuu makupalan ympärille ja sitten jälkimaistelussa nuolla hamuaa suupieliä, pistäytyen välillä kosteissa sierainaukoissa asti. Samalla kolmiosastoisen rumpumahan läpi vaeltaa kumea kurina: märehtimisen enne.

Olisi juoton hetki käsillä. Suurukseksi varattu jauhovakka kököttää koskemattomana kiveyksellä ja rehuperunakorvo halkomattomine naperoineen sementtipermannolla. Lääväkin on siivoamatta ja lypsäjät tipotiessään. Ei ne kuulu kolisevan ylisilläkään.

Neiti hoihkasee Iitaa ja Sannaa ovelta. Tuvan portaita ne tulla kopisuttelevat nauraa kikattaen. Olisiko Perkko ruvennut heidän kanssaan… Tytöt kertovat sen kulkuriukon myöskentelevän kampoja, peilejä ja neula- ja nappilehtisiä. Ja sitten se povaa korteista. »Kuulkoitenhan mittee se tuolleennii Iitalle…»

Neiti tahtoisi hänkin povuuttaa. Lupaa lypsää joudukiksi kolmantena, jos saa toisen tytöistä palaamaan mukanaan tupaan.

— Sannan ei pidä millään muotoa ilmaista etten olekaan palvelijoita, että kuullaan tietääkö poppamies asiat.

Ei taida tietää.

Ukko ennustaa posmentaa tupakkapurun ruskettaman parta-takukkonsa suojasta neidille hyvää työmiestä kullaksi ja koreaa mökin sijaa.

Neiti ei näytä laisinkaan loukkaantuneelta. Tuolla muurin kupeella istuu kolmijalkaisella jakkaralla nuori Perkko, vanhan äitinsä toimesta salomökistä taloon osunut renki, vuoleskellen parhaillaan neidille viilesvonkkaa (S kirjaimen muotoista ohutta lastusta, jommoisella pujotetaan loimia pirran rakoihin) ja hymyilee hillitysti.

Neiti ei oikein tahdo itselleenkään selvitellä, mikä lienee syynä siihen, että hän niin mielellään avustaa piikatyttöjä töissä. Kaikista mieluisimmin hän toimittaa keittiön eteiseen pitkän sisähuonerivin lämmityspuut kelkalla halkovajasta, jossa illoin häilähtelee tallilyhdyn kaihomielinen valo.

Lyhdyn sisällä palaa pieni huulilamppu. Sen kituvassa lekotuksessa liikehtii Perkon sutjakka vartalo. Kirves iskee, halot pirstoutuvat helähtäen.

Perkko ikäänkuin hakee ja samalla karttaa hänen läheisyyttään. Perkko tuntee miehisessä ylpeydessään oman asemansa puutteelliset varustukset ja kai toistaa mielessään sananpartta »tasaltaan se on oksa taitettava.»

Mitä Perkolta oikeastaan puuttuu? Kiehtovan kaunis hän on ja luontevasti kaino. Yhdellä sanalla sanoen: hyvä.

Niitä vain hänellä ei ole, joilla niin helposti yhdenvertaistutaan ja joilla kun täyttää taskut ja pääontelon, kelpaa sydän vaikka typötyhjänä: rikkautta ja opillista sivistystä.

Tai eikö hän itse — sukutraditsioneihin huolellisesti kasvatettu neitonen — enää kykene hallitsemaan mielteitään? Rappeutumisoire? Kovinpa kiihoittuneeksi hän tuntee itsensä.

Sittenkin. Jos tohtisi…

Tulevana syksynä hänen toki onneksi on määrä lähteä täältä pois työuraa valitsemaan. Siellä niitä jo on kouluaikaisia tovereita lueskelemassa, vai mitä tehnevät. Heitä hän kylläkään ei kaipaa. Heidät hän osaa lukea ulkoa yhtä vaivattomasti kuin heiltä saamansa epäluotettavat Kalevala-runojen muunnelmat, jotka hänellä on niputettuna pöytälaatikossa.

Sittenpä tuon näkee, mitä maailma antaa, kunhan sinne pääsee täältä korven taikamaisesta painostuksesta.

* * * * *

Pääsit pois neiti nuori, vaan lienetkö päässyt joko hiukkasen liian varhain, tai liian myöhään? Vai miksi nytkin vielä yhtenään ajatuksissasi palajat siihen renkitupaan, jonka tilavalle pankolle laitettiin talvipakkasella syntyneelle karitsaraukalle soma, heinillä sisustettu vuode ja sinä siihen sille syöttelit pienellä kapustalla voisulaa ja lämmintä maitoa…

IISSON KAISA JA KAISAN IISSO.

Iisson Kaisa eli vielä syksyllä 1913, tosin silloin jo silminnähtävästi surkastuvana. Hän ei ennättänyt täyttää kuuttakymmentä, kun kuolema joulun seutuvilla otti haltuunsa hänen yhtenä suvena kyvyttömäksi hervahtaneen olemuksensa.

Kaisa ei siis ollut kuollessaan kovinkaan vanha, vaikka hän eläessään vaikutti vanhanaikaisemmalta kuin monet korkeita kymmenlukuja lähentelevät mummot.

Kaisassa se vanhan ajan tuntu esiintyi salaisen, sisäisesti omintakeiseksi muodostuneen elämänkäsityksen noudattamisessa. Hän ei yrittänyt millään tavalla jarruttaa uuden ajan kehitystä vanhan hyödyksi, eikä hän myöskään ylistänyt entisiä tapoja nykyisiä paremmiksi. Päinvastoin. Hän oli vilkasluontoinen, kyseli ja teki huomioita kaikesta hyörinnästä ympäristössään. Hän saattoi kehuskellen hypistellä toisten yllä olevia vaatteita, silti itse käyttämättä muita kuin omia määrätynlaisia kuosejaan. Jokin varma tyyli- ja sopivaisuusvaisto, korkeimman, koruttomuutena esiintyvän hienostuneisuuden veroinen, ohjasi häntä kaikissa elämisen tavoissa.

Kaisan mielenlaadulle oli tuki vierasta eukoille niin ominainen naukuva päivitteleminen ja kaikki kateuden hengessä syntyvä panettelu. Kuullessaan jonkun varomattomasti parjaavan lähimmäistään, hän huvittavan kekseliäästi keikkasi puheen toiselle tolalle. Levottomia hän viihdytteli ja omia satunnaisia harmejaan hän karttoi kertomasta kenellekään. Siitä ihmiset tekivät sen johtopäätöksen, että Kaisa oli tyytyväinen elämään ja Iissoon.

Kaisan puheet täytti ehtimiseen toistuva sana Iisso. Miten Iisso meni…, Iisso sanoi… ja minä sanoin Iissolle jotta… ja Iisso arveli siihen…

Kun Iisso sitten kuoli, tuntui aivan luonnolliselta, että Kaisakin riutui loppuun vajaassa vuodessa.

Pariskunta tunnettiin kyläläisten keskuudessa nimityksillä Iisson Kaisa ja Kaisan Iisso. Jos milloin omaanto »Kaisan» jäi Iisson edeltä pois, lisättiin naurahtaen perään selitys »se Mankki», Iisso kun oli huomiota herättävän lyhytkasvuinen ja paljaspäinen pätkä.

Kaisan kuullen ei Iissoa sopinut nimitellä. Se olikin ainoa syy, josta Kaisa antausi kinastelemaan. Puolustuspuheella oli tosin leikillinen väritys. Siinä sai kuulla sellaisenkin totuuden, ettei se ole pienuudella pilattu, kellä jalat hyvästi yltävät maahan. Lopuksi läiskähti valtti »onpa tuo Iisso kelvannut ruunallekin sotasuiniloissa».

Iisso oli erittäin umpimielinen. Hänen vakainen käytöksensä leimattiin tavallisesti typeryydestä johtuvaksi jöröttämiseksi. Mutta hyvänä ja rehellisenä työmiehenä häntä kunnioitettiin kaikkialla pienuudesta huolimatta.

* * * * *

Iisson ja Kaisan aviositeen solmiaminen oli aikoinaan tapahtunut hieman tavallisuudesta poikkeavasti ja herättänyt jonkinverran hilpeyttä.

Kaisa palveli silloin eräässä pitäjän isoisimmista taloista, johon Iissokin kekriltä tuli rengiksi. Heti ensimmäisenä talossaolopäivänä sateli Iissolle kompasanoja pienuudesta. Iltasella remakka nousi ylimmilleen, kun isäntä keksi ehdottaa Kaisaa Iisson elämän kumppaniksi. Lupasipa pitää heille hyvät kuuliaiset ja itse lähteä jo huomenissa heitä oriilla kyyditsemään kuulutuksille. Isännän rääsiminen oli samalla lingottu letkaukseksi Kaisalle, jonka suopeudesta ei enempi hän itse kuin kukaan muukaan mies kyennyt kerskumaan. Isäntä oli kylläkin naimisissa, — hänen emäntänsä oli vielä varsin kuvillaan pysynyt nainen — mutta se seikka ei estänyt miestä kesyttelemästä piikoja »ilman vain iltikseen».

Kuka olisi arvannut paukapään Iisson tyvenesti selittävän isännän ivapuheeseen, ettei ainakaan hän naima-asiassa vastaan vänkää.

Kaisa vakuutti hymyillen samaa. Kysäsipä vielä saisiko varustaa leipää, vaiko kauroja hevosen evääksi huomeneksi.

Syrjäisten sopi todellakin naureskella moista päähänpistoa ja liitosta ennustettiin tulevan ties millainen.

Kukaan ei tullut tietämään, että Kaisalle ja Iissolle jo oli tapahtunut ihme. Että lyhyen syystalvisen päivän sanaton tuttavuus riitti heille elämänaikaisen onnen takeeksi. Mene-tiedä, ehkä tuntikin olisi ollut heille tarpeeksi pitkä, ehkä kiitävä hetki.

Vaikka palvelusvuosi oli nuorikoilla vasta alulla, kun vihkimäkaavat jo joutuivat saneltaviksi, jäivät he luonteittensa mukaisesti alalleen työskennellen talossa sovitun vuoden miehenä ja vaimona. Vasta sen loputtua he järjestivät elämänsä ulkoiset puitteet mieluisikseen.

* * * * *

Jos Kaisalle ja Iissolle olisi suotu lapsia, olisivat he silloin nuoruudessaan varmaankin puuhanneet vakituisen elinpaikan. Mutta kun sellaiset toiveet pettivät, ei oman konnun hankinnalla tuntunut olevan pätevää perustetta.

Sitäpaitsi pysyi Iisso vapaampana kulkemaan etäisilläkin työansioilla, eikä Kaisan tarvinnut jäädä yksinään nyysköttämään johonkin salotöllin soppeen, kun he näin asustivat loisina. Olivat oleilleet siten jo monessa paikassa, useita vuosia kussakin. Viimeksi he päätyivät majatalon vierasrakennukseen, missä heille isosta tuvasta, jota käytettiin käräjäsalina ja maamiesseuran kokoushuoneena, erotettiin lautaseinällä kamarintapainen »lankkaus».

Lankkauksen yhden seinämän pituisen tilan anasti tumma, punaruskea sänky. Siinä oli pohjimmaisena olkipatja ja sillä pari höyhenistä pielusta. Pielusten katteeksi asetettu vehnäjauhosäkistä tehty raiti ylettyi niukasti vuoteen puoliväliin. Päällimmäisenä levittäytyi litistynyt lammasnahkavälly.

Sen vuoteen lämmössä Iisso levähti ettoneet mälli poskessa. Sitten, saatuaan Kaisalta kahvit, hän latasi letkuvartisen piipun, tunki sen mustuneitten hammasrivien väliin ja painui töilleen. Hän mennä juppasi niin, että iso pää nyykkäsi askelten tahdissa. Sen Kaisa näki ikkunasta vuodetta oikoessaan.

Majatalossa muodostui kyyditseminen vähitellen Iisson varsinaiseksi ammatiksi, ja raskaat työt siirtyivät huomaamatta syrjään. Hän alkoikin vanheta. Oli muutenkin Kaisaa kymmenisen vuotta iäkkäämpi. Olipa hän jo vuosien mittaan tullut talonjusseille raivanneeksi monet louhikot ja väsänneeksi nurmettuneet pellot. Maatyö oli hänestä mieluisinta, vaikkei se ollut hetikään niin tuottoisaa kuin metsänhakkuu ja muut urakat.

Iisso teki päivätöitä tarvittaissa. Hän ei huolinut sitoutua määräajaksi taloon. Hän tahtoi pysyä omissa eväissään. Sen ruokakomennon osasi Kaisa kaikista parhaiten. Iisso sai noudatella omia halujaan ja tottumuksiaan, niinkuin sitäkin, että joi kahvin maidotta ja sokeritta, silti hyödyttämättä isäntä-porhoa.

Lankkauksen vähäinen nurkkahylly tallensi Kaisan ruoka-astiavaraston: muutamia savivateja, lasisen sokeriastian ja kahvikuppiparin, joita somistivat kirkasväriset kukkaoksat ja violetiksi kuluneella kiillekullalla maalatut lauselmat, toisessa »Ystävän muisto», toisessa »Onnea ja menestystä».

Jos Kaisa hellävaroen kuppeja käsitellessään ajatteli Iisson ja omaa elämäänsä, niin siitäkin uhkui huomenesta huomeneen onnea ja menestystä.

Hänen ei ollut pitkiin aikoihin tarvinnut ostaa leipäjauhoja kilottain. Iisso nouti aina puodista täysinäisen säkin, kun entinen vajui loppupuolilleen.

Säkeistä hän ompeli palttinaisiin paidanylisiin lujat kivijalat. Vaatetta heille riitti loppuiäksi. Paikkakunnalla yleisesti käytetyssä koristeettomassa, neliskolkkaisessa »kistussa» oli hänellä tallella vielä piikuusaikaisiakin pukuja ja sitten ne nappisaappaat, jotka Iisso heti yhteen mentyä teetätti taitavalla suutari Väänäsellä. Siinä kistussa pysyivät kuin uusina, sievästi lapoilleen järjestettyinä, toisessa kasassa villaiset harviaispuvut — musta merino ja kamel’lankanen — toisessa pumpuliset, niin mörkkiset kuin valkeavaltaiset, ja sitten vyöliinat ja huivit. Punaiselle ja siniselle vivahteleva kihlasilkki oli säilynyt lujana sekin. Se olikin laheaa ainesta, painautui korvallisille lupsakasti kuin unen humaus. Musta, ripsureunainen kirkkosilkki, joka sihaji kankeampana, oli ruvennut hapristumaan taitteitten kohdista. Ei sitä vielä outo huomannut, ei hän itsekään muuten kuin valoa vasten tarkastaessaan. Lisäksi riippui aitan parvessa hänen toppatakkinsa Iisson puoliturkin rinnalla ja vartaallinen sukkia.

* * * * *

Iisson ja Kaisan elämän säikeet näyttivät Kohtalottaren rukin lempeästi hyristessä pitenevän ja kietoutuvan toisiinsa tasaiseksi ja soinnittomaksi rihmaksi. Jokainen uusi vuorokausi asettui ennen elettyjen rinnalle kuin lankakierros viipsinpuulle. Päivän loppuessa puolisot haparoivat yksituumaisesti yön helmaan ja aamulla he jälleen vahvistuneina valmistuivat muun elollisen luonnon kerällä uutta päivää enteilemään.

Kaisa oli ahkera. Hänen ketterä käyntinsä, hoikka ja hieman kumarainen vartensa toivat lähinnä mieleen mustalaisnaisen. Sitä vaikutelmaa vielä lisäsi pitkä, höllänä riippuva pusero ja runsaspoimeinen hame, jonka helma kävellessä somasti ja pitkästi liehahti kantapäissä. Tumma tukka pysyi harmaantumattomana loppuun asti. Se oli suorittu kahdelle letille, jotka oli kätevästi pohjukoittain punottu pitkänomaiseksi neulattomaksi niskaseppeleeksi.

Iisso ei mielellään päästänyt Kaisaa kylälle töihin. Taisi olla pienelle miehelle kunnia-asia, että saattoi pitää vaimon yksistään itseä varten. Kaisa puolestaan osoittautui sellaisen huomaavaisuuden arvoiseksi hoitamalla toimekkaasti kotoiset askareet.

Kukaan ei päässyt nälvimään Kaisaa laiskuudesta. Hän etsi aina työtä ja näprehtimistä. Eikä sen niin tarvinnut etsiäkään, ken viitsi pitää paikat kunnossa ja miehen työtamineet ehjinä.

Majatalon vierastuvan permannosta, jonka puhdistaminen oli Kaisan hoteissa, näki selvästi, että se oli pesty hiekalla ja varpuluudalla ja huuhdeltu hulasvedellä. Rakennuksen nurkalla, pihamaan vähitellen väkevöityneessä maaperässä, kasvoi pitkiä pujoja. Niitä Kaisa kesäisin käytti lakaistessaan. Ne niin liukkaasti myötäytyivät rosoistakin siltaa vasten, eivät varisseet ja jättivät jälkeensä miellyttävän yrttituoksun.

Kaisa sai kasvattaa talon pellossa vuoden perunat, pari riviä iloisen vihreäpiippaisia sipuleja ja sitten tietysti Iissolle lehtitupakkaa. Hän maksoi maanvuokran taittamalla taloon talveksi kylpyvastat.

Ei voi hahmotella ehjäsävyisempää kuvaa kuin Kaisa vastametsässä.

Tuolla hän rivakoin ja silti rauhallisin askelin seuraa kaitaista polkua, johon on taajaan painunut hevosenkengän jälkiä, päivänpaisteisen ahon laitaan.

Aho on sellainen kuivahko, heinittynyt hevoshaan kumpare, missä sirkat sirisevät intohimoisemmin kuin rehevillä niityillä. Mesimarja kukkii punaisenaan kannokossa ja harakanhattu jättää vasta lehdon liepeillä vastahakoisesti tilaa maitikalle ja sananjalalle.

Valkorunkoiset koivut kutsuvat Kaisaa kaikkialle. Hän valitsee tottuneesti lehtevät, karheavartiset rauduskoivut. Hoikkarakenteinen käsi taittaa nopsasti kahmalomääriä mahlajalle tuoksuvaa vihannuutta. Ristikoinen hame vilkkuu milloin täältä, milloin tuolta. Sitten Kaisa istuutuu kivelle katveeseen työtä päättämään.

Huivi on valahtanut harteille. Kaunismuotoisen pään sileälle kammatut hiukset ja suora, valkea jakauspiirto häivähtävät kirkkotunnelmalta. Sitä pyhäistä rauhaa tuntuu kätkeytyvän myöskin tyttömäisesti kirkkaan kosteina päilyviin silmiin. Kuitenkin on vain tavallinen arki. Sitä ei vaan huomaa tällä metisellä, koivikkolehdon saartamalla aholla. Vaikkei tämä ole kovinkaan etäällä asumuksista. Parahiksi kukon laulu kuuluu.

Kohta kai vellikello soittaa lounatrupeaman päättyneeksi. Kaisan on jouduttauduttava Iisson tulolle kotiin. Iisso tarvitsee ruokaa, puhtaat hattarat ja kuivat lapikkaat. Iisso on jokivarressa johdeaitaa panemassa. Se on laadittava monelle mutkalle, ettei riesaantunut härän-pyrri keksisi karkureittiä.

Latteaksi järjestetty lehväkimppu toisensa perästä pannoittuu hieskoivun varvulla ja yhdistetään parinsa kanssa kammitsaksi.

Aholta lähtiessä on Kaisalla niitä vastakammitsoja selässä iso, taakkavitsalla köytetty kantamus.

* * * * *

Syyspuoleen Kaisa kuukehtii samaisessa lehdossa sienettämässä. Kukaan ei osaa tarkemmin valikoida syötäväksi kelpaavia lajeja, sellaisia tatinräpisköistä vaikeasti tunnettavia kuin ovat lepinkäiset, haaperoiset, vahveroiset ja pienet pilperoiset.

Sienet Kaisa keittää ja maustaa suolatessa sipulihakkeluksella. Sellainen talvisilakka on parasta herkkua sille, ketä hiukasee. Sienipöntön ohella kuuluu Kaisan talviseen muonavarastoon vielä valtainen korvollinen ensimmäisillä pakkasilla jäädytettyä piimänkokkelia, joka vedessä sulatettuna säästää monta markkaa sydäntalven maidottomimpana kautena.

* * * * *

Kertomuksemme ajanlaskuna ovat talven hankaluudet taas voitetut. On huhtikuu 1913. Päivään on juuri pujahtanut illansuun aavistuksellisen herkkä tunnelma. Pihamaan huvenneen nietoksen kuoppuraiseksi tallattua pintaa, joka päivällä vaivasi ikkunastakatselijaa harmaudellaan, ei enää huomaa. Katse viivähtää ehdottomasti yökylmää ennustavan taivaan kellanvihreässä kajossa, jota vielä tehostaa kirkkaasti helottava iltatähti.

Kaisa vuottelee Iissoa kyydistä. Kaisalla palaa tuli ison tuvan hellassa. Kahvipannu hohtaa hellan perällä Ystävän muiston vieressä, jolla Kaisa on selvitellyt nokkaporot ja maistanut tirauksen enshätään.

Kaisa aikoo keitältää iltaseksi tillin-muttoa, (kädestä syötävää talkkunapuuroa); vesi padassa jo kirppuilee sitä varten.

Kaisa on valkaissut hangella rohtimisia pyyheliinoja. Niitä hän nyt tuvan pitkällä pöydällä laskostaa ja kietoo kaulinpalikan ympärille. Pöydän kulmalle sysätty kaulinlauta on päältäpäin koristettu omituisilla kaiverruskuvioilla. Ne ovat Iisson käsialaa.

Huone hämärtyy. Tulen leimahtelu tervaslastuissa heittää seinille lekkuvia heijastuksia, jotka laajenevat, himmenevät ja uupuvat loukkoihin ja orsien varjostaman laen karstaiseen tummuuteen.

Iissopa vasta myöhästyy.

Kaisa käväisee useita kertoja portailla kuulostamassa.

Nyt jo postikin kulkee, kello räikää. Se taitaa kääntää tänne meidän pihaan. Niin kääntääkin. Entä mikä mies sillä retkottaa reessä?

— Armias Luoja! Iissoko…

* * * * *

Iisso on paluumatkalla oikaissut järven yli niinkuin aamulla mennessäkin ja jäälle kohonneen kohvan pettämänä ajanut uve-avantoon. Sinne on painunut reki ja rikkaan isännän sukkajalka tamma.

Siihen kylmettymiseen Iisso sitten helluntaiviikolla kuoli.

Kaisasta oli sydäntäsärkevää nähdä pistoksissa läähättävää Iissoa. Iisson henkeä salpasi. Ja rykiminen! Välistä luuli miehen menehtyvän ihan tuossa tuokiossa.

Kerran aamuyöllä, kun tuska vähän hölläsi, teki Iisson mieli tupakkaa. Hän ei kumminkaan jaksanut imeä ilmaa niin syvään, että olisi saanut piipun vetämään, vaikka Kaisa maanittelevasti haastellen koki auttaa ja rikitti tulitikun toisensa perästä sytykkeeksi. Lopuksi Iisso toivotteli saavansa edes mällin poskeen.

Silloin Kaisa päättäväisenä pistäysi tuvan puolella polttamassa piipullisen ja toi Iissolle kopraansa kopistamansa perskat.

Se oli Iisson viimeinen mälli. Jo saman päivän iltana hänet saatiin nostaa laudalle riihen tyhjään ruumenkorsuun.

Kaisan mieli ei enää jaksanut ponnahtaa järkyttävien kokemusten paineesta. Hänelle tapahtui samaten kuin Iisson pullealle, hopeaiselle silinterikellolle, jonka koneistoon silloin onnettomuudessa pääsi vettä ja joka sen koommin kävi miten milloinkin sattui, tietämättä sen paremmin osoittaa mennyttä, olevaa kuin tulevaakaan ajanlaskua.

Muutamana koleana syyspäivänä Kaisa näyttäytyy pappilassa. Hän on vetänyt Iisson harmaan nutun päällysvaatteekseen. Hän kulkee entistä kumaraisempana, mutta yhä vieläkin kevein, joutuisin askelin. Laihat kädet lepäävät toimettomina. Hän on pistänyt ne vastakkain hihansuihin kuin olisi niiden ainoaksi tehtäväksi jäänyt yksinäisyydessä värjöttävän sydänalan suojaaminen. Huivin pimennosta pallottaa kuihtuneissa kasvoissa suuret ja säikähtäneen näköiset sinisilmät.

Kaisan mieleen on muistunut, että pappilan lehtorivävy eräänä kesänä pyysi saada valokuvata hänet ja Iisson. Iisso oli silloin tekemässä niittourakkaa ja hän toi Iissolle evästä.

— Vaan tokkopa se kuva lie tullut tallennetuksi, kun se on näin halpasista eläjistä.

Etsivät ja löytävät sen rintakuvan ja vielä toisenkin, jossa Iisso on muun heinäväen joukossa, kylläkin selvästi tunnettavissa, mutta vain parin sentin mittaisena.

— Tässähän näitä kuvia olisi kaksittain. Kummastako Kaisa enemmän pitää?

Kaisa katsoo, hymyilee ja viimein itkuun pillahtaen tarrautuu siihen pienikokoiseen.

— Jos minä voisin saada tämän, kun siinä näkyy Iisson koko runnakko…

Mankin vähäpätöinen runnakko siinä tosiaankin esiintyy suhteettomassa pienuudessaan muiden miesten rinnalla.

Kaisalle antavat tietenkin molemmat kuvat.

Ennen kuolemistaan Kaisa vielä ennätti muuttaa majatalosta sisarensa mökille. Siellä hän kohta joutui vuoteen varaan, eikä siitä enää noussutkaan.

Kaisan sisar peri Iisson ja Kaisan maallisen rihkaman. Suurelle lapsiparvelle tuli vaatteet hyvään tarpeeseen. Mökissä ei siekailtu vanhanaikuisia tavaroita haaskatessa.

Nuori, kiistaten eteenpäin rynnistävä elämä sotki ja tallasi huomaamattaan unohduksen suohon menneestä ajasta nykyiseen johtaneiden porraspuiden sijatkin.

KUMMIN KAIMA.

Täysiverinen setteri, laihtunut emäkoira, pyörii veltostuvin jäsenin keittiön räsymatolla ja retkahtaa sitten mukavaan makuuasentoon, pää etukäpälien varaan. Toinen silmä ummistuu heti, toinen seurailee tovin pörhöisen penikan — puutteellisissa maalaisoloissa sekarotuiseksi syntyneen — veikeää leikkimistä, kun se kiihtyneesti äännellen tavoittaa oman häntänsä huippua. Huolehtivan silmänkin sulkee lopuksi makea haukotus, joka venyttää koiraemon terävähampaisia suupieliä ja antaa uskolliselle naamalle hetkiseksi petomaisen ilmeen. Jokunen urahtelu vielä, niin uni souteleisi virvoittavana ja maitoa heruttavana levähtävän elimistön suonikudelman kanavissa.

Muutenkin on pienelle torkahdukselle olemassa mitä parhaimmat edellytykset. On niin unettavan rauhallista. Käkikellon punnus on pysähtynyt paneleerauksen reunustalle. Tuli hellassa kytee vaalean, köykäisen petäjäpuutuhkan peitossa. Pöydälle pinotut, pesua odottelevat astiat pidättävät kärpäsiä luonaan ja avatun ikkunan ruudulla vorrii eksynyt mehiläinen. Suvituuli pudistaa hitaasti paksua, punapalteista palttina-ikkunaverhoa.

Silloin tärähtää koiran herkissä korvakalvoissa hälyyttävä merkinanto. Pää kohoo, lihakset jännittyvät ja ruskeat silmät tuijottavat laajenneina eteensä. Varmasti joku outo kulkija sorkki äsken portin rautasalpaa, joka — nyt! — lumpsahti kiinni. Murahdus, kynsien rapinaa, rynnistys ulko-ovea vasten, joka lentää kolinalla sepposten seljälleen. Penikka tassuttelee portaille levottomana odottelemaan mitä emo niin kiivaasti haukkuen tervehti ja sitten aivan äkkiä hiljeni.

Vanha, mutta roteva ja ryhdikäs nainen sieltä tulee ja hänen käsipuolessaan riippuu arasteleva tyttölapsi. Vanhus haastelee häpeilevälle koiralle kuin tuttavalle ja kutsuu sitä nimeltä. Hän tahtoo maitoaitasta tulevalle piialle osoittaa olevansa perehtynyt talon oloihin.

— Kirnuamastako sitä tullaan?

— Ka, niin.

— Saapiko kirnuaja tässä talossa vieläkään kirnujaisia?

— Eivät ne huoli noudatella meikäläisten tapoja. Jullilleen on voi punnittava ja kirjaan merkittävä. Ruokapöytään sitten antavat minkä antavat.

— Niin tekivät silloinkin, kun minun tyttäreni, tämän tytön äiti, tässä palveli. On kuultu, jotta olisi kotonaan käymässä se nuorin neiti, jolle pidettiin häitä neljäntenä juhannuksena. Se oli tämän, meidän Iitan tytön, kummi. Toimme sille marjoja. Onko se nuori rouva nyt saapuvilla?

— Voipi olla lastaan nukuttamassa. Minä käyn katsomassa.

Niin tullaan hakemaan nuorta rouvaa tervehtimään vanhaa Kaisaa.

Rouva muistaa kyllä Iitan, joka on kauniilla äänellään hujautellut hänelle monta erikoista kansanlaulua. Iita on Kaisan lehtolapsi ja vahvan aristokraattisen hengen läpitunkema nuoren rouvan äiti ei ole koskaan oikein suvainnut Kaisan kansanomaista olemusta. Nytkin hän virkkaa »dröj icke länge där i köket. Ta’ skafferinyckeln bort. Hon är en så’n förfärlig skvallerbytta den där Kajsa.»

— No, mutta mamma! Olenhan minä jo lopultakin aikaihminen. Eikä Kaisan tarinoiminen minua pahenna, päinvastoin. Mutta kuulostelethan sinä lapsia täällä sisällä.

Kaisa on aikoinaan ollut maan mainio kuppari, hieruli ja lisäksi monen lapsen paapo. Vielä vanhenneenakin hänen lihaksensa lelluvat pehmeän hyväntahtoisesti, niinkuin kupparille soveltuu. Tosin hän nyt istuu huohottaen ja pyyhkielee silmiään tarkoituksella herättää erinäisten seikkain vuoksi myötätuntoa.

— Päivää Kaisa!

— Päivää! Vieläpä saapi teitäkin nähdä! Lihonut olette. Ennen olitte keskisen kohdalta niin hoikan huiskea kuin ampiainen. Muuten olette ihan entisellänne, yhtä punakka ja hermakkasilmäinen.

— Päivää pikku tyttö!

— Nousetko siitä! Toppaa kättä ja niiaa koreasti kummille! Kainostelee, kun sitä ei ole kuljeteltu ihmisissä.

Kohteliaisuussäännöt näin täytettyään Kaisa punnitsee soveliaaksi kiertäin kaartain siirtyä asiaan ja omia kuulumisiansa kertomaan, vaikka rouvalta onkin epähuomiossa jäänyt kysäsemättä »mitä sitä kuuluu?» Silmävuotoaan hyväkseen käyttäen hän saakin keskustelun mukavasti viriämään.

— Antoi tuo kunnanlääkäri nääthään-sen menneellä viikolla sellaista rohtua, jotten kärsi kuvallisesti pitää silmiäni auki. Se rohtu vasta lääti ensimmältä ja alti-lakkaamatta vettä kiertää silmään vieläkin.

— Oijoi! Jospa se puremalla parantaakin. Mutta nythän tässä pitäjässä kelpaa elää, kun on oma lääkäri ja apteekkikin. Kohta en tunne koko saloa, niin on kaikki muuttunut muutamassa vuodessa.

— On. Onhan se. Hyvä on olemassa lääkäri, vaan sen kunnankätilön paikkasivat, minun katsoakseni, ihan suottapäiten. Köyhimpiä eläjiä ei varsinkaan hyödytä sellainen apulainen, jota itseään pitää avittaa ja ruokakin tuohon nenän alle kiikuttaa. Olisihan se ukko-lukkari rokottanut lapset lukustiellään niinkuin näihinkin asti. Entäpä kun nyt kuuluvat puuhaavan automapiiliä, muka postinkuljetukseen, mutta minä arvelen, että eikö tuo lie viinanmyönnin ja muun ilonpidon tähden. Niinhän tuolla Karsikon Monolassa päättelivät, että sillä on mukava pyhäiltoina kiidättää iltamarahvasta pitkiäkin kylävälejä.

— Missäs täällä pitävät iltamia, kun ei ole nuorisoseuran- eikä työväentaloa?

— Voi veikonen! Kyllä sitä maailmassa aina osataan keinotella lääniä sellaiselle. Tälläkin kylällä jos eivät milloin satu pääsemään kievarin isoon tupaan, niin kerääntyvät Hynnilään ja siellä sitten tanssia hytkeltävät yökauden.

Haastellessaan Kaisa kehittää nyytistä esiin marjatuohista.

— Saattaa näissä marjoissa olla rikkoja, kun minun piti poimia ne kopelokaupalla, niin näet nuo silmät harostavat. Sanoin illalla Iitalle: »lähden pienen tytön kanssa töytyyttämään nämä marjat kummille, käydään yhdellä tiellä puodissa mekkovaatteen ostossa». Ei ole hänellä muuta kuin tuo päällään oleva mekko ehyt ja sekin käypi pieneksi. Tässä olisi kummille kaiman tuomiset. Hekkeiten!

— Kiitoksia paljon! Ensimmäiset lakat tänä kesänä.

— Illallisen-iltaa minä niiden tiimalta suolla könysinkin. Tänä vuonna pääskin-viluilla kylmi kukat niin tyyten, että miero vallan muuraimina ja suppuina poimi sen vähän, mitä kasvoi Valkeallesuolle. Vaan siinä meidän pihan lähellä on yksinäinen lotma, jossa nämä saivat omine aikoineen kypsyä lakoiksi asti.

— En minä toki teidän vaivannäköjänne ilmaiseksi. Mitä se kaima supattaa mummolleen?

— Janottavanhan tuota kuuluu. Lie hänelle tuolla korvossa juomatonta vettä, tai jos saisi antaa piimän sintua.

— Keitetään kahvit. Eihän nyt kuivin suin kummilasta päästetä.

— Voi tuota rouva-kultaa. Viivyttekö täällä viikommalti? Onko jo perillisiä ja onko se herrannekin teillä matkassanne?

— Ensi tiistaina jo on lähdettävä kotiin päin.

Kaksi lasta meillä on; kaksi tyttöä. Heidän kanssaan minä täällä olen ollut kohta kuukauden ja miestäni odottelen tulevaksi huomenna.

— Lähelläpä on lämmin leipä, kun jo huomenissa. Vai kaksi tyttöä vasta olette tehnyt. Pitäisi hän se poikakin pyöräyttää isän kaimaksi.

Äksy piika ätkää äkäpäissään sylyyksen pilkkeitä hellan eteen permannolle. Sydäntä näpöstelee, kun pitää tuon Helsingin hepsakan käskystä tuolle suurisuiselle kuppariämmälle varustaa kestitystä kuin paremmallekin.

Nuori rouva käyttää Kaisan nähtävänä vanhinta tyttöään. Nuorin yhä nukkuu, eikä mamman tähden viitsi viedä Kaisaa sisähuoneihin.

— Miten on pehmyt kämmen lapsella! Tällä vanhalla mummolla se on karhea kuin kuusen kylki, lepertelee Kaisa ja lisää leikkisästi tytön puolisukkaista jalkaa katsellen — eikö siellä pääkaupungissa enää raatsita antaa lapsille koko kintun mittaisia sukkiakaan. Voipas pempo!

— Ottakaa Kaisa nyt kahvia ja pankaa sekaan!

— Ei meidän meikäläinen monesti satukkaan vehnäskahviloille. Vaikka sain minä tässä keväällä, kun kunnanhuoneella pitivät niitä uusmuotisia äitilöihen-päiviä. En minä olisi osannut sinne tellääntyä, vaan kun se Kekäläisen Riitta alkoi kitsittää että »sinähän äiti olet ja isäkin, tule toki mukaan», niin minä läksin. Siellä oli näinikään oikeata elttivehnästä ja kahdenlaisia pieniä namuja. Kah, älä tyttö ryystä, juo ääneti, kun kummikin katsoo. Äijä kiitosta rouvalle! Olkoon vaan onnea ja lykkyä teille elämässänne eteenkin päin!

Kaisa solmii huivia tyhjän tuohisen katteeksi. Samalla hän nopein, vilhuvin katsein tekee havainneita, että osaisi kylällä kertoa koko kohtauksen: tuttavallisen kahvitarjoilun — kolme kupillista — ja rouvan vaatteuksen kuosinkin: pääntiestä paljaan ihan olkapäille asti ja sarvenoilla sellaiset siipakot kuin pussinsuun auenneet puolikkaat. Sanovat sen olevan köyhissä naimisissa, ei viran märkää miehellä, mutta ihmeen helposti siltä heltisi kakskymmenmarkkanen kummitytölle mekkovaaterahaksi; niinkuin hän oli toivonutkin. Vaan jos mammansa tulisi, näkisi ja sanoisi, että on liikaa maksettu viitonen litralta lakankyrtyistä. Tuli vielä pannuksi silkkihuivi päähän, se on niin yökeän näköistä.

Senpätähden Kaisa hankitsee lähtöä kursaillen kuitenkin tavanomaisesti.

— Kuluisihan se vaikka koko päivä tässä hurpatellessa, vaan ei auta muu kuin tehdä mustalaisen temppu ja lähteä heti kahvin juotua. Meiltä ovat aikuiset heinänurmella pielestämässä ja koko elanto jäi niin tuhosen kotimiehen hoteisiin. Te aina niin höylisti kättelette. Enpä tirpa olla katsomatta vähäsen teidänkin kämmentänne.

— Korea on, tasainen kämmen. Taiten viipoitettu elämänlinja, vaikka se ei varsin yllä sormihaaraan: voitte olla lyhytikäinen. Tulette saamaan äijä mantua, pätii teidän elää, vaateorsi notkuu ja leveä on onnenpöytäkin. Mutta onpa tuo teille tuohon varattu leskensänky, kahtoitenhaan! Suinataan vielä pyörtäiset sormien nenissä onko niissä tyttölöitä vaiko poikia. Saatte pojan, vuotelkaahan vain. Annahan kun supatan korvaan »varatkaa kirves sänkynne alle, niin…»

— Kiitos vaan neuvosta, hah, hah. Helpollapa siitä selvitäänkin.
Hyvästi nyt Kaisa ja kiitos marjoista!

— Ei mitään kiittelemisiä. Taitaa olla laitimmainen kerta minun — yhyy — saada rouvaa nähdä. Minulla on jo seitsemäs vuosi kahdeksattakymmentä meneillään. Annappa tyttö taas kättä kummille ja kiitä. Eleiten terveenä ja onnea matkoillenne! Voi, mammanne huutaat teitä sisään, nyt koikaa joutua! Jäämme terveiks!

Nuori rouva saa koettaa hetkeksi sulkea otteeseensa kovettuneen, juhlallisen tönkkösormisena ojentuvan työkäden ja hennon kummin kaiman laihat ja ruskettuneet hyppyset.

Olipa hieman varomatonta hänen puolentaa matkakassaa. Toivottavasti Juhani sentään on jaksanut järjestää finanssiasiat. Eilen mamma moitti lasten hattuja liian hienoiksi, vaikka ne ovat kotitekoiset ja kysyi: »ajatteleppa, oletteko te niin rikkaita, että sinun kannattaa tuhlata aikaa ja rahaa mesimarjojen puhdistamiseen ja hilloamiseen, jos kohta oletkin itse ne noukkinut; vai jäikö teille tähdettä siitä Juhanin keväällisestä stipendistä?»

Kukaan ei arvaa, miltä tuntuu, jos toimialan, varallisuuden ja muiden sellaisten seikkain revittyä ihmisen irti kodista ja suvusta; on hyllyssä vaikkapa pieni purnukallinen mesimarjahilloa, jota maistellessa tuttavat kunnaat ja pientaret vilahtelevat silmissä ja povi huoaten ikävöi isien maata, maankamaraa.

Nuori rouva pukee hikisenä ja punaposkisena havahtunutta pienokaistaan ja jatkaa mietteitään. Nämä lapset tässä, ne ovat Juhanin ja hänen kasvavaa pääomaa. Juhani tulee huomenna noutamaan omiaan kotiin.

Rouva muistaa, miten häntä jo lapsena ollessa kiusasi se, jos lahjaa annettaissa näki luettavan pyytäjälle eduksi alavan maikailun, hurskaat lauseparret, tai muun sellaisen. Hän oikein nautti, kun känsäposkinen Mujusen leski, joka aina anellessaan käytti väärin taivaan valtojen nimityksiä, joutui satimeen pitkäkyntisyydestä. Samaten hän muistaa ihmetelleensä, miksi häntä toruttiin siitä, että hän itse leikki-iästä päästyään lahjoitti Kuosmasen kirkaskatseiselle Ellille — jonka isä oli karannut Amerikkaan ja jättänyt vaimon yksin elättämään kuutta lasta — nahkalla päällystetyn leikkilehmän, joka osasi ammua. Hän oli ollut niin onnellinen antaessaan ja pienokainen saadessaan lahjan. Hänen silloinen ilonsa johtui varmaankin siitä, kun hän jaksoi voittaa itsensä ja luopua lehmästä, eikä toissilmäisestä nukesta, joiden kahden välillä hän teki valintansa. Selitettiin, etteivät kansanlapset osaa antaa oikeata arvoa sivistyneistön käyttämille esineille ja että yleensäkin on paha opettaa heitä säädystään poikkeaviksi; sellainen herättää tyytymättömyyttä, turhamielisyyttä ja lopuksi turmelee heidät. On oltava järkevä rakkaudenkin käskyä täyttäessä.

Niin neuvottiin ja evästettiin silloin. Nyt soveltuisi miltei samat säännöt hänen nykyiseen elämäänsä. Mutta hänpä vaan ei saata olla miettimättä, miksi ei yhteiskunnan mitättöminkin solu saisi säästää vähäistä tilivelvoituksesta vapaata iloa itselleen, muistoesineenä säilytettyä silkkiliinaa niinkuin tuo kupparimuija, tai hän mesimarjahilloa. Miten osaammekaan ilveillä keskenämme järjestään jok’ikinen kupparista kuninkaaseen. Naamioviittakangas pysyy aikojen vaihdellessa taatusti muotikudelmana. Vallanhimoista itsekkyyttä riittää loputtomasti loimiksi, joihin tiuhaan isketään loukatun yksilöllisen vapauden tummaa pohjaväriä. Mikään ei voisikaan muodostaa sen kiitollisempaa taustaa kirjaville — verenpunaisillekin — sommitelmille ja taidokkaille ja suurtöisille hopea- ja kultakiemuroille.

Kaisa lähti kotiinsa tyytyväisenä suostuteltuaan häneltä kummin kaimalle lahjan. Hän suo sen heille, kun hän sen avulla saattoi peittää oman varattomuutensa ja jättää itsestään kehaistavaksi kelpaavan muiston. Hän, paras narri, joka töin tuskin kykenee hankkimaan huoneiden lämmityspuut talveksi.

Tuolla keittiössä koppava piikatyttö syytää puita pesään kesäkuumallakin minkä ehtii, kuohuttaa maitoa hellalle, että tänne asti käryää ja loilottaa:

Heilani syli se lämmin on
kuin herraskyökin hella.
Kahden nuoren rakkaus
on vaikea erotella.

Kukkasista kultani kuvan
laitan lasikaappiin.
Heila on nuori ja …
— — — —

Nuori rouva alleviivaa ajatuksissaan tytön laulun sanat. Mitäpä hänkään nyhjöttelee alakuloisena, kun on ilonkin aiheita: nämä lapset tässä ja sitten vielä Kaisan sanaan tosiaankin lähellä lämmin leipä.

Lohdullista paeta lasten kanssa samoilemaan kukkeaa suviluontoa, jossa pieninkin korsi ja hyttynen koettaa niitä tarkkaavalle uskotella omaa tärkeyttään ja olemassaolon ihanaa ihmettä.

Keittiön läpi kuljettaissa lapset pysähtyvät toviksi naureskelemaan veikeälle koiran penikalle. Se tahtoo väkistenkin nuuhkia herkullisesti höyryävää maitolätäkköä. Keittäjä hätistelee sitä loitommaksi hokien »ei kuumaa, vainu palaa».

Hillityksi ja tottelevaisesti sopeutuvaksi on tuon koirankin riehakan sisun harjaannuttava elämän metkuissa, jos mieli välttää raippoja ja saada ruokaa ja päänsilitystä.

Sievoinen esimerkki, tosiaan, sellaiselle harkitsemattomasti kapinoivalle pikku rouvalle, joka haluaisi ystäviä, rikkautta ja myötätuulta kaikessa. Loistoa ja makeutta tuossa tuokiossa, ymmärtämättä lainkaan, että hän siinä hätiköidessään hyvinkin voisi menettää ihmiselle synnyinlahjaksi suodun henkisen vainun ja tosionnen jännittävän takaa-ajon. Voisipa jalo riista aivan vastaan tullen jäädä tuntematta ja piiloutua ikipäiviksi saavuttamattomiin.

VÄÄRYYTTÄ JA VANHURSKAUTTA.

Jos vennonvieras sattumalta vilkaistuaan kirkonkirjan lehdellä uljasta nimeä Gustava Örn olisi kohdannut hampaattoman ja erittäin kurttunaamaisen vanhuksen ja kuullut häntä nimitettävän Taavaksi tai Hyörnin leskeksi, niin tokkopa vaan hän olisi osannut yhdistää molemmat vaikutelmat samaan persoonaan.

Semminkin, kun Gustava Örn oli viskautunut seudulle, missä vieraskaikuiset nimet miltei poikkeuksetta kuuluivat harvalukuisille säätyläishenkilöille, joihin Taavakin tavallaan lukeutui. Ainakin hän kuin »viittä vailla» hipoi säätyrajaa, hän kun oli sen »kunnan kassan vajauksesta epäillyn kiertokoulun opettajan ja kirkkoväärtin», Fredrik Örn-vainaan leski.

Täyttä selvyyttä ei Örn puolisoiden asiassa tosin saatu, sillä kirkkoväärti-vainaan jälkeenjättämät ja oikein hoidetut tilit tarkastettiin vasta kuukausien kuluttua hänen kuolemastaan. Sillä välin kassakaappi, josta kymmentuhantinen rahaerä hämäräperäisellä tavalla katosi, jo oli ollut usean käden ulottuvilla. Mutta kun ei voitu esittää mitään lesken ja vainajan puolustukseksi, langetti oikeus päätöksen, jonka mukaisesti Taavan piti omaisuudellaan korvata vajaus. Taavan itkusta ja tuskittelusta miltei höperö selittely oli omiaan vain pahentamaan tilannetta. Niin hän sai kuin saikin luopua kaikesta.

Taavalle ei tosiaan jäänyt muuta kuin Etelä-Suomesta mukana kuljetettu perintörukki. Sen Roope lunasti äidilleen ennen valkoiselle rintamalle lähtemistään. Sitä Roopea. Aina se koki täyttää äiti-vanhan mieliteot. Täkäläiset rukit olivat pienipyöräisiä ja niitä piti polkea syssytellä niin tiuhaan kuin niveliltään kykeni. Tämä hyrisi hyvin hoidettuna unettavan pehmoisesti ja oli kevyt vanhuksenkin käyttää.

Taava yritti itse ansaita elatuksensa, ettei olisi vallan jäänyt lastensa taakaksi näinä kalleina aikoina. Eikä ollutkaan toista niin taitavaa ketrulia koko tienoilla.

Siinä hän nytkin istui kruununvoutilan piikainkamarin maalilta tuoksuvan pelti-kakluunin kupeella ihvisiä ja kalkkareisia mahavilloja karttaamassa.

Kruununvouti oli puolittain halvaantunut, sammaltava vanhapoika, jonkin jalostetun sukupuun liiaksi kypsynyt hedelmä. Muuten hän kyllä oli antelias ja hyväntahtoinen mies. Hän kouluutti köyhän sisarpuolensa lapsia, joista muuan — jos voi sanoa lapseksi häntä, joka oli jo viidensille kymmenille kääntynyt neiti — vuosikausia oli hoitanut enonsa hovin taloutta. Kruununvoudin vanhetessa neiti vähitellen valtasi ohjakset omiin käsiinsä ja ne kädet kähmivät ahnaina ja ovelina. Neiti kätki senkin seitsemien lukkojen ja takuuksien taa kaikki mahdolliset ja mahdottomat tavarat, ikäänkuin olisi elänyt rosvojen parissa. Välistä sattui ettei hän löytänyt omaa piilottamaansa esinettä ja sai siitä uutta yllykettä syytöksiin. Mutta varjelkoon häntä, ken uskalsi nauraa, jos asian oikea laita tuli julki! Paitsi salaa. Silloin kikatettiin.

* * * * *

Maailmansodan ja sittemmin vapaussodan vuosina Suomen maalaisväestöön yleensä ja moneen yksityiseen erittäin, meni ahneuden riivaajainen.

Se ajankohta, jos mikä, tarjosi aatteelliselle maanviljelijälle monta mahdollisuutta tehdä hyviä töitä oikealla kädellä vasemman tietämättä. Ken näin toimi, hän jo ennakolta täytti sitä kuilua, mikä sittemmin ammotti niin pohjattoman syvänä veljesvihan uhrien hautoja umpeen luotaessa.

Taavasta oli tuntunut perin väkinäiseltä pyytää työtä kruununvoudin neidiltä. Mutta köyhyys pakotti toimimaan.

Kävikin niin suotuisasti, että neiti ollenkaan vastaan mukisematta otti
Taavan villankehruuseen, antoipa vielä hänelle lämpimän päällysnutun.
Neiti oli nimittäin tullut valituksi jakamaan seudun puutteenalaisille
niitä vaatteita ja säilykemaitotölkkejä, joita Amerikasta oli lähetetty
Suomeen hädän lievikkeeksi.

Sisäkkö kyllä vihjasi Taavalle nähneensä neidin salaa avanneen ja maistelleen muutamia tölkkejä, syyttäen niitä sitten rikkonaisiksi ja pilallisiksi. Kuitenkin oli hovissa puolisatainen karja josta lähti kermaakin kymmeniä litroja. Jok’ikinen aamu sitä maitomyllystä vuoti sinkkisammioihin. Eikä neiti näyttänyt lemmessä uhraavan sitäkään ilmattomanisoa kuormallista muonaa, — sisältävä lihaa, leipää ja drittelittäin voita —, joka hänen oli pakko kruununvoudin nimenomaisesta käskystä lähettää kaupunkiin, sieltä toimitettavaksi edelleen rintamalle. Vedet silmissä neiti ne säkit täytti ja sitten kitsasteli kahta uhemmin siinä, mihin tohti valtansa ulottaa.

Ei edes sisäkkö, sen vähemmin Taava, tajunneet kruununvoudilla kenties olevan yksityisluontoiset syynsä toimia huomattavan isänmaallisesti. Hän tahtoi siten hämätä ihmisten mielistä muiston niistä lukuisista virantoimituskerroista, jolloin hän oli edustanut — tosin vilpittömässä virkainnossa ja esivallan kunnioittamisessa — venäläistä valtiomahtia. Olipa hän prenikka ryntäillä esiintynyt kenraalikuvernöörin sivulla tämän kiertomatkalla Pohjois-Karjalan rajapitäjissä.

Muutenkaan ei Taava piitannut sisäkön loruilusta, antoi sen mennä korvasta sisään, toisesta ulos. Hän keträili sen minkä kerkisi ja jaksoi ja oli tyytyväinen saadessaan syödä perunoita, alusmaidosta keitettyä »lämmitystä» ja akanaista kauraleipää mahan täydeltä. Ei ollut kaikilla sitäkään. Ei Anteronkaan joukolla. Arvaahan ne maattomat käsityöläiset, joilla on kaikki tavara ostossa. Miten lie Elinankin laita, se kun on jäänyt ihan tietämättömiin sinne rintamarajan taakse. Eikä se ennen kapinaakaan antanut varsin tiheään tietoja voinnistaan.

Niin Taavan mietteet alituisesti kiersivät lasten kohtaloissa, milloin eivät vatvoneet menneitä tapahtumia.

Rukki pani uskollisen ystävän tavalla parastaan rauhoittaakseen Taavaa. Mutta usein jäivät muorin heikenneet silmät tylsästi räpytellen tuijottamaan tyhjyyteen. Eivät edes entiset onnen muistot jaksaneet voittaa näitä nykyisiä poikentoimisia tulemia.

Taava tiesi kyllä, ettei heillä koskaan ollut liian huolettomia päiviä ollutkaan, vaikka ihmiset sitten saivatkin niin ylettömän paljon tekemistä heidän elämästään. Kaikenlaisia pikkuseikkoja, joista muka selvästi saattoi päätellä perheen korskean tuhlaavaisuuden kirkkoväärtiyskautena. Siksi hänen sisäinen mielensä kapinoi ja etsi turhaan oikeudettoman ankaran rangaistuksen syytä.

* * * * *

Silloin kun hämäläissyntyinen kiertokoulunopettaja Fredrik Örn kulkeutui hakupaperiensa jälkiä myöten Etelä-Suomesta, jossa hän oli nainut Gustaavan, alkeelliseen Karjalaan, ei hänen tulokseen oltu varattu minkäänlaista vastaanottoa, eikä edes asuntoa.

Kiertokoulunopettaja ennätti penikulmittaisten soiden saartamaan kappeliseurakuntaan hiukan aikaisemmin kuin pitäjään alettiin puuhata ensimmäistä kansakoulurakennusta. Ensimmäisen talven hän majaili vaimonsa ja kolmen pienen lapsensa kanssa — nuorin niistä silloin kuoli — eräässä kylmilleen jätetyssä töllirähjässä, jonka ympäriltä kelvolliset rakennukset oli vedetty uusille asuinsijoille. Vasta suvella hän sai rakennetuksi vaatimattoman mökin, saunan ja yhden lehmän navetan erään talokkaan maalle. Mökkiin liittyi oikeus yhden lehmän heiniin, jotka sai nyhtää samaisen talon lehdosta.

Viidenkolmatta vuoden vuokrasitoumus takasi kumaraharteisen kiertokoulunopettajan perheelle oman kodin onnen harhakuvitelman määräajaksi. Siinä kodissa varttuivat lapset: Antero, Elina ja Roope. Viimeksimainittu siinä syntyikin kuin sen menetetyn Fredrikin tilalle.

Lapset muodostuivat ympäristönsä mukaisiksi. Ainakin puheeltaan. Taava sai nauraa kun ei ymmärtänyt mitä Roope halusi kärttäessään »kupsaketta», minkä poika tiesi lämpöisen lypsylillin vaahdoksi.

Anterossa tuntui selvästi isän patoutunut luonteenlaatu. Hän oli samallainen harvapuheinen ja soikeakasvoinen ja talsi niin pitkin ja notkahtelevin askelin, ettei kukaan Karjalan maatajalkainen kyennyt sitä menoa matkimaan. Elina oli perinyt äitinsä kiharatukan, mustan liinanvaaleaksi vaihtaneena ja sen mukana herkän ja tunteellisen olemuksen. Roope oli lapsista tanakin ja aina hyväntuulinen.

Kiertokoulunopettajan palkkaedut riittivät tuskin välttämättömimpien tarvikkeiden hankintaan. Isä Hyörni, jolla oli vähin räätälin taipumuksia, valmisti lisätöikseen lippalakkeja ja tilauksesta vaatimattomia pukujakin. Mutta ompelua ei ilmennyt usein niiden viidentoista vuoden kuluessa ennen kirkkoväärtiyskautta. Niinä vuosina uuden ajan virtaukset tungettelevasti levittäytyivät salollekin siroitellen melkein joka kylään äitelän värisen kansakoulutalon. Isä Hyörnin tarvitsi enää ohjailla pelkkiä aapistikkulaisia.

Hyörnin perhe herätti yleensä mahdollisimman vähän huomiota, mutta nautti naapurien hiljaista arvonantoa.

Antero tosin tuotti vanhemmilleen huolta kehitysvuosinaan. Hän marssi suurlakon aikana kirkkomäellä siinä poikaparvessa, jonka johtaja repäisevien sutkaustensa ja suuren, veripunaisen kaulahuivisolmekkeen muistoksi ansaitsi itselleen lähtemättömän lisänimen »Riemu-Iivana». Antero olikin komea poika, isän mittainen. Näyttipä vielä paljon pitemmältä, sillä hän piti päänsä pystyssä palattuaan muurarinopista. Siellä hän taisi oppia muutakin kuin muuraamista, taisi tulla tuntemaan viinan ja ehkäpä tytötkin. Jos hänen luontonsa olisi ollut remseämpi, olisi hänestä tullut seudulle mainio sosialistiagitaattori, mutta hän oli sellaiseksi liian juro. Hän runoili, haaveili, tilasi sanomalehtiä ja kiroili itsekseen yhteiskuntajärjestyksen nurinkurisuutta.

Niinä aikoina nähtiin kiertokoulunopettajan esikoista harvoin kotosalla. Taavan suru ja jännitys laukesi sentään helpotuksen huokaukseen, kun asia päättyi yöjalkaselkkauksiin, joita seurasi avioliitto Puhakkalan näppärän ompelijatartyttären kanssa. Siinä se sitten vakiintui Anterokin kohtalaiseksi aviomieheksi liekutellessaan kaksoisten kehtoa, milloin ne kirkumisellaan liiaksi yltyivät säestämään ompelukoneen tyrähtelyä.

Vanhempien mieliin alkoi jo hiipiä vähäinen pelko, että poikue lähtee lentoon viheliäisestä pesästä ja hylkää heidät, juuri kun vanhuus jo häämöttää heikkenevissä silmissä ja leipä lohkeaa entistä vaivalloisemmin. Silloin tapahtui se mullistava asia, että kirkon isät keksivät kokouksissaan ehdottaa kiertokoulunopettaja Fredrik Örniä lihavan kirkkoväärtivainaan seuraajaksi. »Mikä siinä», sanoi pappikin, »suostu pois, vanha kirjatoukka».

Siitä lähtien kulki rippipyhinä kovin epäsuhtainen pari keräämässä kollehtia kirkon pitkävartisiin samettikukkaroihin. Edellä maireasti hymyillen lyhytkasvuinen ja pingottavan pallinaamainen pyhäkellon lierittäjä ja perässä pitkä, kumaraharteinen kirkkoväärti, jonka kokoparran ympäröimillä kasvoilla asusti sfinksimäinen rauha.

Hyörnin sorea Elina hyötyi isän edistysaskeleesta. Hän pääsi puutarhakouluun. Roopelle, joka silloin lopetteli kansakoulun käyntiä, loihti perheen odottamaton vaurastuminen aivan uuden, pienporvarillisen hyvinvointisuuden ilmapiirin, jota hengittäessään hän alunpitäen kääntyi aivan vastakkaiseen kehityssuuntaan kuin puutteen katkeroittama esikoinen.

Mutta Taavasta tuntui uusi virka keräävän uhkaavia huolten kuuroja hänen totunnaisen pilvipoutaiselle akantaivaalleen. Suurimman harmin aiheutti kassakaappi, joka luottamustoimeen kuuluvana raahattiin heidän ahtaudessaankin kodikkaan pirttinsä nurkkaan. Sen helat niin vieraasti kiiluivat päivällä auringon- ja yöllä kuun valossa Taavan vuodetta vastapäätä.

Sen kaapin tähden täytyi lukita ovi jos vähänkin pistäysi asialle naapureihin. Eikä enää tohtinut viipyä päiväkaupalla marjassa niinkuin ennen.

Hiukan pahanmielen korvausta tuotti talveksi hankitut sisäikkunat. (Niistä »kaksinkertaisista» laseista ihmisillä sitten käräjätilaisuudessa riitti suukopua.)

Ja kaikkeen sitä ihminen vähitellen tottuu. Taavankin mieli seestyi ajan mittaan. Hän ei enää muistanut kiitollisena ihmetellä sitä, että heillä oli puuttumattomasti ruokaa ja kahvia, sillä millään muulla tavalla ei kirkkoväärtiys ilmennyt heidän yksityiselämässään, joka edelleen kiinteästi liittyi kiertokoulunpito-viikkoihin ja yhden eläkelehmän oikkujen tarkkailuun.

Sitten sai Elina oman paikan jossakin Viipurin takana. Ja Roope, pulska nuorukainen; hän vasta oli äidistä mieluinen. Hän käyttäytyi moitteettomasti, ei juonut eikä tupakoinut ja oli siitä syystä kylän tyttöjen keskeisissä puheissa kehutuin »siisti». Hän pystyi kaikenlaisiin töihin. Työpäivän päätyttyä hän talvisin käryävän öljylampun ääressä ja kesäisin luhdin kahajavalla lehtivuoteella ammensi parhaimman huvinsa lueskelemalla lainakirjaston esimerkiksi kelpaavia tarinoita, joista niin moneen kelpo mieleen on kasvettunut alkeellisen oppineisuuden hyvin tavallinen liittolainen: ihanteellisuus. Se pysytti Roopenkin erillään sällielämästä. Eipä hän edes tuntenut pienintä kiusausta siihen suuntaan eikä muuhunkaan pahuuteen, jonka voittamisesta hänen olisi tarvinnut tunnossaan kilvoitella. Ajatellessa syyntakeettomia paheellisia, sopi häntä sanoa syyntakeettomaksi hyveelliseksi.

Näinollen ei merkinnyt taloudellisesti suuriakaan, että kirkkoväärti maailmansodan neljäntenä syksynä jätti kiertokoulun — oli ruvennut niin tutisemaan ja silloin tällöin yllätti voivuttava pyörrytyskohtaus — Roope kun toi kaiken ansionsa äidille, jolle kiusallisesta korttijärjestelmästä huolimatta hankki kahviksia ja selvää leipää.

Sitten joulukirkossa vanha Hyörni pahasti kylmettyi. Loppuun kuluneet voimat eivät enää olleet palautettavissa. Vastasyntynyt uusi vuosi jaksoi puhaltaa sammuksiin juureen palaneen kynttilänsydämen, jonka heikko liekki oli parhaansa mukaan koettanut valaista syrjäkylien taikauskoista tietämättömyyden yötä.

Noin pari viikkoa hautajaisten jälkeen haettiin kassakaappi pois lesken pirtistä.

Taava ihmetteli itseään ja melkein naureskeli, kun huomasi tuntevansa kaipausta kaapin tyhjää sijaa katsellessaan ja muistellessaan miten hän ensin oli ollut koko möhkäleestä kiusaantunut.

Miehen kuolema ja kassakaapin poisto ikäänkuin alensivat hänenkin merkitystään. Se mahtui helposti pieneen sanaan »leski», jonka sitten piti vaihtua yhä hirveämmäksi »varas» nimitykseksi.

Kun ne kolkot ajat joutuivat elettäviksi, jolloin Taava masentuneena koetti tottua häpeällisten syytösten orjuuttavaan satimeen, mistä ei tarvinnut toivoa ulospääsyä, Roope lopullisesti miehistyi. Ei edes äidin murehtiminen horjuttanut hänen valoisaa elämänuskallustaan. Hän työskenteli kaksinkertaisilla voimilla. Kun oli pakko luopua kotimökistä ja vähäisestä omaisuudesta, hän sijoittui äidin kanssa loisiksi lähimpään naapuriin. Heti tämän jälkeen hän sai käskyn lähteä rintamalle ja äiti piti jättää omalle onnellensa tukaliin oloihin.

Ylläkerrottu muodosti niiden tapahtumain ääriviivat, joita Taavan väsyneet aivot alituisesti yksityiskohdittain tutkistelivat. Niihin liittyi vielä sodan ihmeellinen huumaus, joka voisi aiheuttaa mitä tahansa kamalaa ja arvaamatonta.

Ellei rukkia olisi ei Taava sitä epävarmuutta kestäisi. Surise, surise rukki ja lyhennä odottavan aikaa!

* * * * *

Jo pitenivät keväiset päivät. Jo madaltuivat aitojen korkuiset nietokset. Silloin saapui Taavalle tieto Roopelta, että tämä oli haavoittunut. Hengenvaaraa ei ollut. Pahimmasta selvittyään hän pääsee käymään äidin luona.

Siitä lähtien Taavan rukki pörräsi toivorikkaasti.

* * * * *

Muuanna torstaipäivänä on Taavalla viimeiset villat meneillään. Nyt ei jouda edes huolestumaan ansion loppumisesta, kun sunnuntaina jo on se toivottu Roopen tulo-päivä. Kun saa tuon pärevasun kannelle kartatut lepereet luistamaan langaksi, niin pääsee kertaamaan. Lankaa kerratessa on niin riemukasta mielessään kertailla pojan kirjeen iloisia sanomia. Kiire, kiire on päästä varustamaan pojalle vastaanotoksi…

Lauantaiaamuna Taava hankitsee lähtöä. Kelkkaan on jo köytetty rukki ja pieni käärö siihen kuuluvia kompeita. Maat on sulat, kelkka hankala vetää, mutta sellaiset huomiot ovat Taavan mielenkiintopiirin ulkopuolella. Hän on pukeutunut amerikkalaiseen nuttuun ja odottaa kruununvoudin neitiä jäähyväisille.

Neiti tulee. Hyvästelee ja kiittelee. Taavan on kiusallisen vaikeaa pyytää palkkaa, kun neiti itse ei siitä mitään mainitse. Eikä siitä ole tullut tehdyksi mitään sopimuksia ennakolta.

Kuitenkin, ajatellessaan pojan tuloa, Taava varovaisesti huomauttaa että »jos olisitte neiti niin hyvä ja antaisitte nyt samalla sen rahan, minkä vähän minun hypöstelystäni kannattaa maksaa, kun olen ollut talon ruuissakin. Vaan kun poika nyt pääsee sai…»

Pitemmästi hän ei ehdi selittää, kun neiti hänet keskeyttää ja mustia tuuheita ja nenän tyvessä yhteen kasvaneita kulmakarvojaan kurtistellen osoittaa sormellaan Taavan yllä olevaa nuttua ja kysyy ivallisesti eikö siinä ole puolet liikaakin palkkaa ruoan lisäksi sellaiselle hylkiölle kuin Taava on.

Silloin poljetun tunnon viiltävä tuska puhkee ilmoille Taavan väpättäviltä huulilta ja hän aivan huutaa kimeällä äänellä.

— Voi sinua neiti, jos et anna armottomalle rehellisesti ansaittua palkkaa! Minut on tosin maallinen oikeus tuominnut, mutta taivaallisen Isän edessä olen viaton ja niin luulen ukko-vainaankin olleen. Sinä neiti olet päinvastoin. Sinulle, niinkuin sen kassakaapin kavalille hoitajille ja minun syyttäjilleni ei riitä oma mammonanne, ettekä välitä rahtuakaan köyhän lesken maineesta, jos sen kustannuksella saatatte rikastua. Etkö ajattele voivasi jäädä kaikkea vaille iankaikkisuudessa? Muista että tyhjempänä kuin minä tässä edessäsi seison, on meidän kaikkien täältä lähdettävä. Muuta ei kukaan meistä vaivaisista syntisistä ihmisistä saa mukanaan kenata kuin raskaan syntitaakkansa. Tämä tänpäiväinen asia ei saa lisätä sinun kuormaasi, siksipä sinun on suoritettava tilini. Ja jollet maksa mielisuosiolla, käyn puhumassa enollesi, vaikka en kyllä raatsisi pahoittaa vanhan ja kunniallisen miehen mieltä.

Taavan mielenpurkauksen uhkaava loppuponsi kai teki tehtävänsä, koskapa neiti jotakin selitykseksi soperrellen luovutti varsin kohtuullisen rahaerän.

Taavaa itseään heti maantielle päästyään hävetti oma rohkeutensa ja kadutti, kun tuli suututetuksi mahtava työnantaja.

Siitä merkillisestä lauantaista alkoi viimeinen tasainen vaihe Taavan maallisessa matkassa. Ikäänkuin illalla kotiin uupuneesti ponnistelevalle metsänkävijälle ensin puiden harvetessa vilkkuisi lempeä iltarusko ja sitten kotiaukealle päästyä hymyileisi laskeutuvan päivän punakultainen kiekko, jota saattaa silmien huikenematta ihailla, kunnes kodin ovi jo aukeaa.

Tuntuu tarumaiselta sattumalta, että rapean vuoden kuluttua Taava taas häärii tutussa kotimökissä, jota on vielä kamarilla laajennettu. Mökki on seurannut entisen vuokraisännän tyttären myötäjäisinä Roopelle, joka toimii seudun suojeluskunnan paikallispäällikkönä.

Taava hyssyttelee nuorimpansa muutamia tunteja sitten kastettua esikoista. Kummeina ovat olleet Antero vaimoineen ja puutarhurimorsian sulhasineen. Elina on vallan tätä tilaisuutta varten matkustanut sieltä Viipurin takaa kotipuolessa käymään. Onnellinen morsian on ollut laiha ja kalvakka, minkä johdosta kylän juoruämmät jo ovat pitäneet omaa kotkotustaan. Miten lie. On hänellä ollut työtä ja murhettakin, kun tuleva anoppi on liittoa vastaan. Sulhanen on miellyttänyt Taavaa ja pieni kummilapsi on perinyt toisen nimen isältä, toisen tädin sulhaselta: Roope Ilmari.

Jälleen porisee muinaiseen tapaan maltiton kahvipannu pienen pirtin hellalla. Pannun kannen alta tihkuva liikahöyry vierii pisara pisaralta pyöreää kuvetta myöten hellan renkaalle, johon se hiljaa pihisten kuivuu. Joskus sylkäsee nokkakin iloisen pärskeen. Se kiertää vinkuen ja hätäisesti rätisten kuumalla levyllä etsien turhaan pelastusta. Samassa on nuorikon topakka käsi sangassa liikaa kiirettä asettelemassa. Onhan nyt sunnuntai-ilta.

Kiehunnan kodikas rupattelu sointuu hyvin Taava-muorin hampaattoman suun hys-hyssyyn ja lällättävään aa-lullaan.

Nuori äiti järjestelee kuppeja pöydälle ja isä vapauttaa muorin hellästi pitelevät käsivarret nukahtaneesta lapsesta, jonka hän kantaa kamarin pieneen vuoteeseen.

Huoneiden välinen ovi jää auki. Kamarin puolelta näkyy keinutuolin selusta ja siltä riippuu kirjailtu peite. Seinilläkin on nuorikon kätevyyden todisteita. Huomaa selvästi kehityksen tässä polvessa kohonneen kuin tiedonpuun rungon puoliväliin. Ei laisinkaan ihmetyttäisi, jos tuo nukkuva lapsi jaksaisi kerran kiivetä taittamaan kultalatvuksesta laakereita.

Aivan hennosti vaaleanpunainen talonpoikaisruusu nuokkuu retvakassa varressaan kamarin ikkunalaudan sekalaisen taimikokoelman ihanimpana. Vaikka syksy lähestyy luonnossa, näkyy tuohon ruusuun olevan puhkeamassa yhä uusia umppuja.

Ken tietäisi vaistoavatko asujamet täydellisesti ruusun runouden.
Ainakin he kaikki tuntevat, että rauha ja viihtymys pesii joka sopessa.

Nuori isä virkahtaa leikkisästi:

— Eikö äidinkin mielestä tämä meidän elämämme ole asettunut melkein liian mukavaksi?

Taava-muori nyökkää ja virkahtaa kuin itsekseen, tai niinkuin hän olisi keskustellut ne asiat valmiiksi miesvainajan kanssa:

— Niin kyllä. Nyt erkanen minäkin levollisena konsa kuolema noutaneekin. Nyt tiedän, että minun piti kokea vääryyden voittavan rikkoakseni sureksimisellani ja vanhurskauden voittavan oppiakseni nöyrtymään ilosta. Jospa te lapset muistaisitte aina tyytyä ja aina kiittää!

* * * * *

Mikäpä olikaan Taavalla viisastellessa omilleen siinä syyskesäisen sunnuntai-illan hämärtyessä, kun sylivauvakin jo nukkui yöuneensa ruusun vielä kootessa tuoksuvaan kupuunsa viimeisiä valoheijasteita pienen kamarin ikkunasta.

KELLONPERÄT.

Savolaisen ja karjalaisen asutuksen liitoksilla muuan tunnettu laivareitti haarautuu lukuisiksi soukiksi ulokkeiksi, joilla keskikokoiset höyrypurret välittävät paikallista posti- ja henkilöliikennettä, sikäli säännöllisesti, mikäli ei esteeksi osu tukkiruuhkaa. Sellaisen laukeamista saa välistä odotella tunnittain. Ehkä nytkin.

Yläkannen tummaviittaiselle matkustajalle tarjoutuu tällöin tilaisuus rauhassa ihailla leppeää maisemaa ja tuon niin herttaisena karehtivan veden henkeen raivattujen savimutaisten peltosarkojen kuhilasrivien runsautta. Taitaapa vainkin väestö täällä olla tavallista valistuneempaa ja yritteliäämpää. Äskettäin käytiin maanviljelysopiston laiturissa ja jos välillä onkin pitänyt poiketa jonkin töllipahasen kiviriutan kärkeen maitokannun tai muun rahtivaihdon tähden, niin sehän vaan ilahduttavalla tavalla todistaa pienimpienkin täällä ymmärtävän valvoa etujaan. Vapaaksi taistellun Suomen tasavallan idyllinen sisämaan sopukka! Ehkä huomenna tulee paljon sanankuulijoita ja runsas kollehti pakanalähetykselle tällä vanhan herännäisyyden syntyseudulla. Jos menisi tiedustamaan, montako tuntia tästä matka kirkolle vielä vie.

Muuan vanha nainen selittää kielevästi lähetyspapille, että tuon lahden takaisen poukaman pohjukasta pilkoittava talo on Saukkola. Siitä vasemmalle avautuu kirkkoselkä. Pappilaan? Keväällinen tulvavesi särki pappilan laiturin, eivätkä ole sitä korjanneet. Vieraan on mukavinta nousta maihin meijerin rannassa. Sinne kestää kolme neljännestuntia tästä Virtasalmesta.

Nuori pastori kapuaa vielä hetkiseksi yläkannen yksinäisyyteen. Hän mielii muokata verekseltään ne kaunopuheiset ajatelmat, kiitollisuuteen ja armeliaisuuteen vetoavat, joita luonnon rikkaus taannoin hänessä viritti. Mutta nepä eivät enää tahdo antautua kiinni. Tympeytyikö hänen henkensä hepeneihin pukeutuneen maalaisnuorison ilakoinnista — sellaista se välikannen matkustajajoukko enimmäkseen oli — tai häirinneekö häntä tukkilaisten mehevät kirosanat. Jokin tuntematon syy hermostuttaa häntä. Onneksi ruuhka heltiää ja laiva pääsee huohottaen viiltämään viimeisen taipaleen vesiä.

Vaikeata olisikin pastorin huomata mielenliikkeittensä aiheutuvan siitä, että hän itse ei sopeudu häntä ympäröivän elämän tahtiin. Hän näkee ryöhyäviä saunoja aavistamatta, että niiden makeatuoksuinen löyly tuskin riittää tyydyttämään muiden kuin vanhusten ja lasten lauantaisen iltatunnelman. Samanaikaisesti kuin nuo järven peilipinnasta kuvaistaan mielevästi tutkivat pilvenhattarat vaihtelevien värisävyjen jälkeen vastustamattoman ihanasti punastuvat, lehahtaa monen elämänhaluisen neitosen poskille salainen kiihko. Sydänyöllä on lähetysseuran uskollisen saarnamiehen korviin kantautuva avonaisen ikkunan kautta järveltä hanurin räikeää luritusta, airojen vetoja ja leikkisää molskahtelua ja ajattelemattoman rentoa naisen naurua. Tukkipoikain venekunta huvittelee.

Kenpä sitä yötä seuranneena sunnuntaiaamuna malttoi laskea, montako henkilöä kristikansan valkeasta väestöstä istui kirkossa kuuntelemassa lähetyspastorin hajamielistä selitystä mustaihoisten sielunhädästä? Eikä se asia liikuta tämän tarinankaan juonta muuten kuin siten, että aina kun paikkakunnalla tulee puheeksi »Pitkän-Ollin» kuolema, sanovat ihmiset sen juontuneen siitä samaisesta sunnuntaista, jolloin »aamulla oli kirkolla lähetysjuhlat ja iltasella Huhtalan kylän nuorisoseuran talolla ne keittokoulun lopettajaisiltamat, jotka…»

Saukkolan nuori isäntä, Antto, oli viikolla käväissyt pyytämässä »Pitkää-Ollia» päivätöihin. Niinpä Olli koiransa Sepukan seuraamana saapui taloon yleistä tapaa noudattaen jo sunnuntaiaamuna, alkaakseen maanantaina hommat. Muutenkin Saukkola oli tuttu Ollille. Hän oli takavuosina siinä palvellut.

Saukkolan tilan miehisen haltijan kuollessa parhaassa iässään oli talous jäänyt lesken, kahden tyttären ja kahden pojan — toinen niistä silloin vielä keskenkasvuinen — huostaan. Ei auttanut muu kuin ottaa työvoiman lisäksi renki, »Pitkä-Olli».

Nykyisin tultiin Saukkolassa toimeen rengittäkin. Vanhin pojista,
Antto, oli naimisissa ja nuorin, Jussi, miehuuden rajamailla.

Antto oli keväästä lähtien ollut uittotöiden johtajana ja tukkilaisten viikkopalkkain tilittäjänä. Hän oli vihdoinkin lupautunut siihen toimeen yhtiön pomojen alituisesta suostuttelusta ja siinä toivossa, että siten ansaitsisi taloon käyttövaroja. Hänen ei silti tarvinnut tyyten jättää kotitöitäkään, sillä vakituinen tukkiväylä kulki aivan talon lähettyvillä. Savotan pääpesään oli heiltä vain pari virstaa. Kerran siitäkin pahasta toki oli jotakin hyötyä. Monesti oli harmittanut, kun sieltä lappautui taloon milloin minkinmoista maankiertäjää. Antto oli opettanut sisartytötkin käsittelemään ampuma-asetta, jäihän talo usein naisväen varaan. Sarvinaulakko, jossa aseet riippuivat, oli isketty tuvan seinälle, kamariin johtavan oven pieleen. (Vaan kyllä Antto sitten siirsi sen naulakon kamarin puolelle, kun Olli mauserilla itsensä menetti.)

»On siinä tuossa Ollissa miestä kerrakseen», ihasteli Antto naisväelle, aamiaiselta päästyä seuraten katseillaan Ollia, joka Jussin rinnalla asteli navetalle päin huomista työmaata tutkimaan. Oli aikomus laudoittaa Saukkolan vielä vanhanmallisesti avonainen lantasäiliö. Olli soveltuisi siihen hommaan erittäin hyvin. Hän ylettyisi telineittä naulaamaan ihan katoksen rajaan. Hänen pituutensa oli mitattu viideksi tuumaksi neljättä kyynärää.

Antto oli hyvinkin itsetietoinen isäntämies, joka ei hevillä uhrannut kiitosta kenellekään. Että hän kuitenkin selvästi osoitti ihailevansa Ollia, aiheutui erinäisestä tapahtumasarjasta, jonka lopulla Antto joutui ikäänkuin välillisesti kiittämään Ollia hengestään. Ollin luonnekuvan selvennykseksi tulkoon nekin seikat tässä lyhyesti mainituiksi.

Kun seudulle marraskuussa 1917 perustettiin punakaarti, oli Olli vielä Saukkolassa renkinä. Antto, joka juuri Mikkelinä oli ottanut itselleen vaimon, oli niin syventynyt omiin asioihinsa, että hän ei tullut lähemmin tarkanneeksi Ollin toimintaa, ennenkuin joku syrjäinen henkilö tiesi kertoa Ollinkin liittyneen punaisiin ja saaneen esimiehiltään käskyn anastaa isänniltään aseet. Sekä Antolla että Jussilla oli hyvä browninki.

»Annappa olla, ilkiääkö tuo Olli tehdä meille sellaisen kepposen», tuumivat Saukkolan veljekset, jättivät haulikon ja vanhan piilukkoisen ennalleen sarvinaulakkoon, mutta tunkivat piirongin laatikosta browningit taskuihin.

Muuanna päivänä sitten Antto sattui Ollin kanssa kahdenkeskeiseen paikkaan. He olivat saunassa lattiaa korjaamassa. Siellä Antto ei malttanut olla Ollia kiertäin kaartain kuulustamatta.

Olli selitti Antolle ponnekkaasti, että »nälkä aikaa hyväkseen käyttäen porvarit aikovat vängällä anastaa kaikki oikeudet köyhältä rahvaalta. Herroilla on lahtarijärjestö».

Antto yritti kumota Ollin väitteet, vaikkei hänellä silloin vielä ollut niin sitovaa todistetta kuin sittemmin oli pöytälaatikossa säilyvä kutsukirje pitäjän suojeluskunnan perustajaisiin, päivätty 26 helmikuuta 1918, siis kolme kuukautta punakaartin perustamisen jälkeen.

Kuinkahan miehillä siinä kiistellessä sanat sakoivat — jokainen taisi niinä aikoina helposti erehtyä sotkemaan aatteeseen omaa liehtomaansa kiukkua — niin eikös Olli kivahtanut »sinä taidatkin olla yhdenlainen p-le kuin herratkin» ja hepäissyt hotaista häntä rautakangella.

Antto väisti iskun ja vuorostaan oikaisi taskuaseen Ollia kohden.

Kalpeaksi valahti Olli, mutta ei päästänyt äännähdystäkään, saatikka sanaa. Siinä miehet katselivat toisiaan unohtumattoman tuokion silmäterästä sisään. Kunnes molemmat hymähtivät. Se oli ensimmäinen ja viimeinen eripuraisuus isännän ja häntä neljättä vuotta palvelleen rengin välillä.

Anton olisi pätinyt suuttua ja käskeä Ollia lähtemään tiehensä. Hän ei sentään niin tehnyt. Mutta Ollille itselleen kävi olonsa niin hävettäväksi, että hän pyysi päästä pois. Antto salli hänen mennä. Hyvästiksi hän virkkoi Ollille: »tule meille milloin haluat kuin omaan kotiisi ja jos syömään satumme, ei sinun tarvitse kysellä lupaa pöytään asettuaksesi.»

Helmikuussa Olli jo tuli takaisin. Hän oli lyönyt kirveellä kinttuunsa ja pyysi saada olla rokulissa haavan paranemisajan luvaten perästäpäin työllä kuitata ruokansa.

Sattuipa sitten jonakin aamupäivänä, että Antto ja hänen äitinsä katselivat kuinka Olli jalat seinää vasten nostettuina — pituus näet haittasi — pötkötti kiukaalla ja tämän tästä heittelehti levottomasti.

»Kyllä sillä nyt taitaa sittenkin olla uhka mielessä», päättelivät äiti ja poika merkitsevin silmäyksin.

Antto pyörähti tuvasta kamariin.

Eikö seurannutkin Olli häntä sinne.

Anton käsi kopeloi vaistomaisesti asetta housun taskusta, vaikkakin hän ulkonaisesti tyynenä kehoitti Ollia ottamaan pillitupakoita, joita hänellä aina oli pöydällä vieraan varaksi, kun hän itse ei polttanut. Olli otti tupakan, mutta peruutui sitten ovensuupuolelle ja alkoi haastella.

Tällöin tuli Antolle vuoro hävetä epäluuloisuuttaan.

Olli kertoi jo viikko sitten eronneensa punakaartista, kun olisivat lähettäneet hänet aina Kuopioon asti tappelua hieromaan. Hän selitti sanoneensa, että häntä ei haluttanut Kuopion herrojen kurittaminen, tehkööt kuopiolaiset itse sen. Jos omalla paikkakunnalla olisi vääryyksiä sattunut, niin »sorretun oikeuksia» puolustanut olisi. Mutta nytpä jo tiedettiin asiain tulleen vääristellen esitetyiksi ja aseita kuljettaneen punakaartilaisen joutuneen pidätetyksi Kuopioon johtavalla tiellä.

Vielä oli Olli kuullut huhun Anton aikeesta lähteä valkoiselle rintamalle. »Anna minun mennä edestäsi! En kärsi nähdä vaimosi itkettyneitä silmiä. Voithan sinä pitää harjoituksia nuorille miehille minun tapellessa rintamarivissä.» Siihen tapaan hän maanitteli, kunnes sai Antolta lupauksen ja luotettavaisuustodistuksen.

Olli kiersi kaikki rintamat, Aunuksen ja Vironkin. Hän kerskui mielellään sillä, että hänen verensä ei koskaan vapissut. Mahdollisuutta siihen häneltä ainakaan ei puuttunut. Kerrankin hänen vierelleen silpoutui oman naapuriston poika. Olli sanoi silloin ajatelleensa, että hän olisi hyvästi joutanut kaatumaan toverin asemesta, kun ei ollut ketään häntä itkemässä. Vahingoittumattomana hän kuitenkin säilyi, toista kantapäätä vain kuula raapasi kerran Aunuksessa.

Uhrautuvaisuutensa kautta muuttui Olli Antolle rengistä ja tuttavasta ystäväksi. Hänestä pidettiin yleisesti. Hän oli hyvä työmies. Selvänä hän käyttäytyi hyvin sävyisästi, mutta kun milloin humalan tuiterissa sillä miehellä hihat heilui, niin sai huoletta sanoa »oksat pois!» Sotaretket ne olivat tutustuttaneet hänet viinaan.

Tähän Ollin taipumukseen hurjistella juovuspäissä, olivat muutamat suurtilalliset äskettäin vedonneet ja sen nojalla evänneet Ollilta aseenkantoluvan. Olli möi siitä syystä mauserin Antolle ja tuossa se nyt riippui Saukkolan veljesten sarvinaulakossa.

Näihin muisteloihin sulautuneena Antto istuksi tupansa peräpenkillä ja kuunteli puolella korvalla vaimonsa hymisevää ulkolukua talouskoulun tämäniltaisen lopettajaisjuhlan näytöskappaletta varten.

Olli ja Jussi olivat sillävälin saaneet työsuunnitelman selväksi ja vetäytyneet pitkäkseen pihanurmikolle.

Olli oli vasta saapunut pohjoisesta, Kajaanista asti, urakoista. Ratokseen hän näytteli vielä hieman poikamaiselle Jussille rahojaan, joita laski olevan alun toista tuhatta. Kello hänellä myös oli. Hyvä kello olikin.

Jussi, joka kylällä salaa maisteli väkeviä, ehdotti kurisillaan Ollille vedonlyöntiä viidestä pennistä etteivät he pojat ennen ryyppää maisemasamppanjaa, ennenkuin Ollilla olisi kymmenen tuhatta kassassa.

Siihen Olli jurosti lausahti: »menkööt, jos ovat mennäkseen rahat ja kello, mutta niin hyvää kaveria ei ikänä ilmesty, jolle minä hengissä luovuttaisin nämä kellonperät.»

Niin Olli virkkoi. Ehkä hän oli tullut sellaiseen vaiheeseen, että hänen mielensä teki keventää sydäntään naimisissa olevan ystävänsä veljelle, joka oli yksinäinen hänen laillaan. Mutta Jussi ei vielä ollut kypsä vastaanottamaan sellaista luottamusta, miehekästä, ilman ehtoja tarjoutuvaa.

Jussille oli varsinainen Olli se urhoollisesti kuolemaa uhmaileva sotasankari, tai humaltuneena peloittavan raju ja voimakas karhu, jota kukaan mies ei kyennyt painissa lannistamaan. Että Ollilla oli ollut oma tyttöseikkailunsa, oli Jussin mielestä pikemmin kuin jokin häveliäästi peitettävä heikko kohta. Jussi tiesi Ollin selvittäneen Antolle välejään siihen Akkaattaan, jonka kotona Olli oli ennen heille palvelukseen tuloaan palvellut. Aivan kuin heidän onnekseen erotti Akkaatan vihastunut isä Ollin palveluksestaan keskellä kevätkyntökiireitä yhdytettyään tyttären rengin sylistä. Vapaussodan edellisenä kesänä Akkaatta heittäysi erään katkuavalla moottoripyörällä kylään tulleen ja sillä viikon, parin, kuluttua pois huristaneen karjakonsulentin narrattavaksi. Sellaiselle ja sellaiselle tolalle se herra Akkaatan jätti, eikä tullut jälkiään parsimaan. Hätäpäivissään Akkaatta silloin kirjoitti Ollille, tunnusti avoimesti kaiken ja pyysi Ollia ottamaan hänet.

Niinä aikoina näytti Ollilla olevan mahdottoman vaikea sisäinen ristiriita. Hän kyseli neuvokkia Antoltakin. Kai Akkaatasta ja Ollista lopulta kuitenkin olisi pari sukeutunut, vaan kun Olli ei ollut käynyt rippikoulua — köyhyyden ja kykenemättömien vanhempiensa tekemä jumalaton hän oli, vasta Saukkolassa hän oppi lukemaan ja kirjoittamaan — niin ei hän olisi oikeaan avioliittoon päässytkään. Olli kyllä uhkaili »… sen kun otan tytön mukaani ja painun maailmalle. Ei sellainen synti entisten jatkeena tämmöisen irtomiehen tilillä mitään merkitse. Ja on niitä pitäjiä, joissa saa rahalla ostaa rippikoulutodistuksen, vaikkei tältä meidän rovastilta, senkin sahtipuolikolta, sitä saa.»

Mutta Antto kuvaili parhaan ymmärryksensä mukaan Ollille tulevaisuutta ja selitti, että vaikkakin Olli teollaan voisi auttaa Akkaattaa eteenpäin muutamina vuosina, niin onko varmaa syntyisikö liitosta sittenkään heille pysyväistä hyvää ja Akkaatan kohtalo voisi myöhemmin muuttua yhä surkuteltavammaksi. (Ollin kuoltua Antto kyllä herkeämättä pahoitteli, että hän oli tullut rakastavaisten välisessä asiassa mitään virkkaneeksi. Kun Olli ei nähtävästi kuitenkaan saanut sitä tyttöä mielestään. Surusta varmaan sotaankin suin-päin hyökkäsi. Liekö tavoitellut kuolemaa jo silloin.)

Olli alkoi aprikoituaan itsekin ajatella Anton mielipiteiden mukaisesti. Akkaatta jäi häneltä sotatalven melskeissä, synnytti konsulentin lapsen ja meni Ollin vapaussodassa ollessa naimisiin erään velallisen leskimiehen kanssa, jonka raha-asiat hän osingollaan kohensi. He elivät lampuotina tuolla kannaksen takana… Mitä tuo Ollikaan enää menneitä horeksii, arveli Jussi ja sanoa mäläytti sen enempää sanojaan punnitsematta: »olisipa noilla perillä edes kullan arvo, mutta kun ovat vain hiuksiset.»

Siihen ei Olli vastannut mitään. Eikä hän myöskään lähtenyt muiden mukana moottorilla keittokoulun lopettajaisiin, vaikka oli ihan sitä varten ottanut mukaansa verkapuvunkin.

Tottahan tuo lie toisten iltamissa ollessa aika käynyt pitkäksi
Ollille, koskapa hän lähti hiljalleen kävelemään Selkien kylälle päin.

Sillä tiellään hän yhdytti sakin savotalaisia, oikein niitä häikäilemättömiä korttisahureita. Ne hänet juottivat ja ryöstivät putipuhtaaksi.

Iltamyöhällä Saukkolan loismummo näki Ollin ryömivän pihalla nelinkontin aittaan, jonne hänelle ja Jussille oli tehty yhteinen tila. Mummo vielä päälle päätteeksi peloissaan lukitsi aitan oven. Ei se lukko olisi ketään miestä selvänä pidätellyt, sen sai helposti aukeamaan sisäpuolelta niinkuin kaikki sellaiset isolla avaimella väännettävät, mutta Olli oli niin tolkuton, että kykeni ainoastaan öräjämään.

Olli oli paneutunut tilalle, kun Jussi iltayöstä meni makuulle. Tytöt nukkuivat saman aitan parvessa. Heille riitti koko yöksi pilkkaa ja nälvimistä humalaisen siivottomuudesta. Tokko Olli kykeni tajuamaan tyttöjen puheen, sitä ei voi varmuudella sanoa, mutta kun Jussin käsi sitten aamuyöllä osui Ollin kupeeseen, niin tunsi hän Ollin värisevän koko ruumiiltaan. Osasipas vapaussodan sankarin veri viinan vallassa vapista, ehti Jussi unimielissään ajatella. Itkun puistatukseksi ei hän sitä osannut edes epäilläkään.

Maanantaina aamuvarhaisella satoi ankarasti.

Suojeluskunnan paikallispäällikkö oli niinikään ollut niissä keittokoulun lopettajaisiltamissa. Hän tuli silloin aamulla Saukkolaan ja pyyteli Anttoa kyyditsemään itseään perämoottorilla lahden poikki kirkonkylään.

»Olisipa Olli selvä, hankkisin hänelle takaisin aseenkantoluvan», mietti Antto, ja oli hyvillään kun Olli ymmärsi pysytellä piilossa aitassa.

Paikallispäällikön lisäksi pistäysi Saukkolaan muuan naapuri, joka sanoi vaimonsa kääntyneen kipeäksi. Hän pyysi Anttoa tuomaan diakonissa sisaren paluumatkalla. Sisarta odoteltaessa hän vei Saukkolan vanhan emännän sairaan hoivaajaksi.

Sateen vähän höllättyä laittausi Antto matkalle.

Jussi painui yksinään työmaalle ajatellen Ollin kyllä tulevan perästä selviteltyään pahimman pohmelonsa.

Pitkistyttyään odotukseen Jussi jo pyörähti Ollia hakemaan, kun samassa näki Ollin astuvan rantaan puhtaaseen paitaan pukeutuneena, kantaen kainalossaan likaisia hynttyitään.

Ollin muodosta Jussi arvasi hänen tahtovan upottaa vaatteet kivikaulassa, tyttöjä hävetessään. Niinhän se Olli tekikin. Jussikaan ei halunnut olla tietävinään mitään ja siksi hän jälleen peroi työn ääreen.

Mutta kun Ollia ei myöhemminkään kuulunut, lähti Jussi uudestaan häntä noutamaan, huulillaan valmiiksi suunniteltu pilapuhe eilisestä vedonlyönnistä. Aamulla noustessaan Jussi jo oli huomannut, että Ollin revityistä ja ryvettyneistä liiveistä oli hävinnyt kello ja ne hiuksiset perätkin.

Mutta Olli oli kadonnut aitasta, eikä häntä näkynyt tuvassakaan. Tuvassa ei muuten ollut ketään, kun oli paras leikkuuaika, niin naiset olivat sateen tauottua kaikki menneet pellolle.

Illalla tuumittiin Saukkolan perheen kesken, että Olli oli kai lähtenyt Selkien kylään äitinsä mökille. Ollin äiti oli siellä uusissa naimisissa ja Olli ei pitänyt isintimästään, mutta kyllä äidistään. Pitkiä aikoja ei Olli tosin milloinkaan kotonaan viihtynyt. Kuitenkin oli hänelle tullut tavaksi viipyä äidin hoidossa selvitteleimässä ja palata sieltä ihmisten ilmoille kuin uutena miehenä.

Keskiviikkona Jussi ilmaisi Antolle epäilevänsä että Ollin asiat eivät sittenkään taitaneet olla vallan kunnossa. Olisiko Olli lähtenyt harviaispuvussa takkisillaan, sillä hänhän upotti työvaatteensa ja aitan naulassa riippui Ollin sen tuhannen kaksisataa maksaneen litoopuvun liivit ja kun Sepukkakaan ei ole seurannut isäntäänsä.

Näitä keskusteltaissa Antto sattumalta katsahti sarvinaulakkoon ja huomasi mauserin tyhjän tupen. Ensimmäinen pahaenteinen sävähdys käväisi hänen jäsenissään ja hän kysyi Jussilta oliko tämä ottanut aseen keittokoulun lopettajaisiin.

»Itsehän tuolla viimeksi kävit variksia säikyttelemässä», vastasi Jussi.

Enemmittä puheitta silloin veljesten tajunnassa varmeni tieto, että ase nyt oli Ollin hoteissa. He eivät tosin kyenneet epäilemään sellaista onnettomuutta, mikä sitten torstain-perjantain vaihteessa paljastui. He vain otaksuivat Ollin aikovan kostaa petkuttajilleen.

Jussi kehoitti Anttoa turvautumaan poliisiin kaiken varalta. Anttokin pohti samaa jo oman kunniansa pelastukseksi, tapaus kun oli sattunut hänen uittoalueellaan. Hän ei kuitenkaan tahtonut hätiköimisellä aiheettomasti langettaa varjoa Ollinkaan maineelle. Samassa sattui heille ilmaantumaan muuan Selkien kylän mies ihan Ollin kodin naapuristosta. Antto pyysi miestä tiedustamaan oleiliko Olli äitinsä mökillä tai oliko häntä yleensä nähty Selkien kylällä. Antto sanoi kaipaavansa Ollia työkiireiden tähden, mutta luultavasti mies aavisti hänen epäluulonsa, koskapa jo samana iltana toimitti Saukkolaan vastausviestin, ettei Ollista tiedetty Selkielläkään mitään.

Torstaina poliisi vitkastelematta hälyytti miehiä etsiskelyyn, mutta kokopäiväinen vaivannäkö osoittautui turhaksi.

Antto Saukkonen lähti vielä illalla samoamaan ympäristöä, ei erikoisemmin toivossa päästä Ollin jäljille. Jussi oli jo talon lähettyviltä tarkastanut kaikki mahdolliset kursopaikat, vaan enemmän kuin mieltään rauhoittaakseen.

Antto oli ollut koko päivän äestämässä ja hän tunsi olevansa väsynyt, kun hän sen enempää ajattelematta astua topotteli metsään päin. Kamarin ikkunan puolella, noin sadan askelen päässä asumuksesta alkoi harva, kallioperäinen metsikkö, jonka takaisessa notkelmassa oli vihannuutensa tiimalta vielä leikkaamatta jätetty kaurahalme. Halmeen aitaan rajoittui toisen talon niittypalsta, jossa oli lato. Oli kerrottu halmeessa nähdyn jäniksiä. Niitä nyt vilvoitteleimaan lähtenyt isäntä tillaili kierrellessään halmetta haulikko kourassa.

Miten liekään Antto joutunut kulkemaan ihan ladon sivuitse. Äpärikköön päästetty lehmikarja oli tallannut ladon edustan savelle. Kun sitten silloin maanantaiaamuna satoi, niin oli liejuiseen maahan selvästi painunut suuri saappaan jälki. Ollilla oli komeat ja korkeavartiset »vormusaappaat».

Kun Antto näki sen jäljen, meni hän aivan tarmottomaksi. Hän ei ollut kestää jaloillaan. Raskainkaan raadanta ei milloinkaan ollut siten herpaissut.

Täälläpähän se on Olli, ei ole poliisi mennyt latoon, kun sen ovi etäälle näyttää tiukasti teljetyltä. Eivät ole luulleet kenenkään sinne päässeen.

Toinen jälki vielä varmensi Anttoa, joka teki huomioita, että asia todellakin oli niin. Tuosta on Olli hypännyt kuran yli ovelle johtavan laudanpätkän nenälle, niin että laudan toinen pää on kohonnut. Ei taida Olli vielä ollakaan mennyttä miestä, kun on malttanut varoa kenkiensä likautumista.

Samassa Anton päähän pälkähti kaamea ajatus: jospa Olli onkin menettänyt järkensä. Silloin hän olisi vaarallinen kenelle miehelle tahansa. Antto oli jo vähällä jänispyssyineen turvautua jäniksen passiin, kun miehinen sisu alkoi kuiskuttaa poliisin ja muiden miesten silloin varmaankin häntä pilkkaavan. Ja niin hän päätti kutsua Ollia nimeltä.

»Olli? … Olli hoi!… Oletko sinä Olli siellä?…»

Ei hiiren hiiskahdusta.

Silloin hän pakkausi ladon ovesta sisälle, kiipesi oven eteen sysätylle heinävallille ja näki.

Tuossa se nyt on Olli, »Pitkä-Olli». Antto ei koske häneen, hän muistaa poliisin ohjeet etsijöille, hän katsoo vain ja toteaa:

Hattu, maailmaa kiertäneen työmiehen komea huopahattu, on asetettu syrjään heinille. Hatun vieressä on tulitikut, Fennialaatikko ja pari poltettua ja rutistellen sammutettua savukkeen pätkää, jotka kertovat Ollin miettineen, muistelleen… ja harkitusti laukaisseen. Toinen käsi on liukunut liipasimelta, toinen yhä lujasti pitelee päälakea tähtäävää mauserin piippua.

Syyskesäinen ilta ehti myteröityä, ennenkuin Antto miten-kuten selvisi kotimatkalle. Pitihän hänen päästä toimittamaan tilanteen vaatimia muodollisuuksia mitä pikemmin, sitä parempi. Mutta vaikka kajakka ilma oli houkutellut tuulastajia lahdelle, häilyi Anton silmien edessä kuin vahva sumu. Vai putoiliko ilmapiirin täydeltä pehmeitä naisen hiussuortuvia, joilta Anton täytyi väkivalloin eteenpäin laahustaen valloittaa jokainen askelen ala. Olli ei ollut jaksanut niitä vastustaa, sen Antto ymmärsi nyt.

Lauantaina on kirkonkylän rantaan huhuilevan laivan keulassa tavallista kookkaampi musta ruumisarkku, jota matkustajat osoittavat kammoksuen. Eikä syyttä. Onhan arkussa juovuspäissään omaisuutensa menettäneen ja sitten itsemurhan tehneen hurjan »Pitkän-Ollin» tomu. Selvä esimerkki viinan villityksestä ja nykyajan j.n.e., j.n.e.

Mutta taivaan avaruuden arvaamattomissa tuulissa pienet iltapilvet yön syliin purjehtiessaan entistä uskaliaammin punertuvat. Ja Virtasalmella on hanuri osunut taitavan reisusällin kouriin, siitä purkautuu hämärtyville vesille kiehtovan intohimoinen sävel Bajadeeri operetista. Saa olla varma siitä, että ennen kuin taas uusi viikko on ummessa, niin Selkien kylässä jo lapsetkin osaavat lallattaa »oi, pajanteeli, kun sa hulmasit mun».

Ihmiset maailmassa jatkavat onnen etsintää, ken mihinkin sydämensä kiinnittäen. Ehkei kukaan tällä erää hiuksisiin kellonperiin.

KANGASTUSTA.

(Aamu. Päivä. Ilta. Yö.)

Me muka tunnemme ajan. Määräämme sen sekuntiosien tarkkuudella sarjoiksi, joiden mukaisesti osaamme luetella toimintamme ja vaiheemme. Miljoonat kellot työskentelevät, koristemaiset rannekellot pienten neitosten rendez-vous valmistelua kiiruhtaen ja julkisten rakennusten kauas näkyvät tornikellot ohjaten liikennettä ja työhön kiiruhtavia joukkoja. Sellainen tuntitaksa on aikamme käytännössä.

Keskusteluissamme — etenkin n.s. korkealentoisissa — saa aika hiukan toisenlaisen värityksen, silloin tarkoitamme ihmisen ajalla ja hänen aikalaisillaan heidän elinikäänsä.

Tämä ikänä käsitetty aika on meihin kuhunkin nähden kuin laaja soitin, jonka korkeimman tajuttavan äänen muodostaa syntymäkirkaisu ja matalimman tajuttavan äänen kuolinkorahdus. Niiden kahden äänen välisellä alalla soi kunkin yksilön elämänlaulu. Jokaisen laululla on oma värinsä ja pituutensa, oma rytmin ja äänilajien vaihtelunsa. Eipä kumma, jos pinnallisesti aistittua elämän yhteissoittoa sanotaan humuksi, josta parhaiten erottuvat vihlovat ja karskahtelevat sorasoinnut.

Toisinaan, kun on joutunut ihmettelemään syntymistä tai kuolemista, voi samaisesta ikänä käsitetystä ajasta tuntea tempautuvansa vielä kolmannen lajiseen aikaan, jolla ei ole nimeä, tai jos onkin ikuisuus, ajattomuus, äärettömyys, ei niitä voi käsittää.

Se aika ei antaudu mitattavaksi. Se täyttää omia lakejaan. Se on pohjaton ja laidaton meri, johon Maan merkkimiesten historialliset henkilöhahmot ja kehityskausien ääripiirteet uppoamistaan uppoavat huolimatta pintavesissä ponnistelevan nykyisyyden pelastusyrityksistä. Ja niin armahtamaton se aika on, ettei se säästä sen kummemmin ihmisten kallisarvoisiksi kuin mitättömiksikään luokittelemia seikkoja. Kaiken se välinpitämättömänä velloo, aikaillessaan.

Se, joka näin on näkevinään itsensä ja kanssaihmistensä vajoavan nimettömään aikaan, saa voimakkaan tunnon ihmiskunnan yhteisestä kohtalosta, jonka osakkaana ei itsellä, ei isällä, ei äidillä, ei edes omalla lapsella eikä rakkaimmalla ystävällä ole, eikä saakaan olla muuta nimeä ja mainesanaa sen edessä kuin: kuolevainen ihminen.

* * * * *

Sellainen ontosti kumiseva katoavaisuuden tunnelma kaikupohjana on ken tahansa oikeutettu sormielemaan elämänsä soittimen koskettimia ja loihtimaan esiin enneneletyn kangastusta. Vähät siitä, vaikka se olisi lapsellista ja vähäpätöistä, kun se ei pyri kenellekään mitään tyrkyttämään ja kun se kyllä pian haihtuu ihan itsestään, koskapa kaikkein tärkeimmät asiat ajan-oloon unohtuvat.

AAMU.

On herttaisen alkukesän varhainen aamu, kun olen toisten vielä nukkuessa noussut sulkemaan ikkunaa, ettei heräävä katumelu heidän untaan häiritseisi. Tuolla naapurin aamuvirkku talonmies luutineen ja lapioineen tottuneesti kerää sankoon kaikki rikat ruiskukannulla mukavasti kuvioitellen kostuttamaltaan jalkakäytävältä. Joku muu mies etempänä kävellä kopsuttelee hattu silmille vedettynä. Maitorattaat ja raitiovaunu eivät vielä rämise.

Silloin! Kukkuu, kukkuu… Käki lentää räpytellen Helsingin yli ja kukkuu yht'mittaa. Kukkuu, kukkuu, kukkuu…

Käen kukunnan lumoissa saapuu kangastus.

— — —
jyrkänlainen mäki.
Siellä se kukkua helskyttelee
kaihokieli käki.

Niin Karjalassa laulettiin. Näen aivan selvästi korkean, lehtorinteisen vaaran ja vaaran laella kylän kirkkoineen ja taloryhmineen, joista muuan on sykähdyttävän tuttu. Tuo, jossa on vanhanpunaiset ulkorakennukset ja niistä hiukan syrjempänä vaalea talo.

Talon pitkässä ikkunajonossa kimmeltää virkeä aamuaurinko. Erään ikkunan poskessa istuu seitsentoistavuotias tyttö, jonka päivät kuluvat talousaskareissa. Siksipä hän, kun on niin valoisaa, että ikkunan luona näkee lukea yön läpeensä, on unohtunut kirja helmassa tarkkaamaan heräävän kesäaamun ilmeitä.

Siihen asti on talossa ollut aivan hiljaista. Pääskysen räystäspesässä vain jokunen virskutus ja sääsken verenhimoinen, lähetessä kimeäksi kohoutuva laulu viereisen ikkunaruudun harsolla verhotussa aukossa. Päivän sarastaessa on muutenkin ohut hämäryys yhä hataroitunut. Silmä on saattanut eritellä yksin korsin kastehelmien painosta lakoutuneen ikkunanalusnurmikon tuossa nupullaan olevan ruusupensaan ympäristössä. Sitten on havahtunut lievästi puistattava aamutuuli, joka vaimentaa kedoilla ja metsissä kukkien päihdyttävän öisen tuoksun.

Nyt jo kantautuu haasta kilkattava ääni karjaa johtavan kellokkaan astunnan tahdissa. Vanha Mosse raahaa raunioruntin tuvan kynnysalle ja naukuu. Sillä on vielä sokeat pennut. Eivätköhän kuule ja päästä sisään.

Kukkuiko käki, monestiko? Ei siitä saa oikein selvää, kun siihen yhtyy toinen kukkuja. Nyt kiertyy avain keittiön lukossa. Joku palvelijoista noutaa raikasta vettä aamukahviksi, kaivon vintti narisee. Työpäivän aamurupeama alkaa. Luonnon aamukimmellys on sotkeutuva ihmisten taloudellisiin näkökohtiin.

Tyttö ikkunassa miettii mitä hän mahtaisi pitää päivännoususta suuressa kaupungissa. Kirjastaan hän siitä lukee:

Nää, oi mun sieluni, auringon korkea nousu
ylitse kivisen kaupungin kattojen, katuin,
— — —
elämän valheessa valkein, iäinen totuus.

Oli niin paljon sellaista, mihin silloinen tietämätön tyttö halusi tutustua, sellaista, mistä nykyisellä minulla on monta elämystä.

Kuitenkin tunnustan, etten edes kuuluisia maailmankaupunkeja ihaellessani ole voinut kohota tuon runon yleisnäkemyksen kukkulalle, kirkkauden ja iäisen totuuden voiman tunnossa. Enkä silloinkaan, kun olen kuullut runoa laulettavan ja vavahdellut sointujen mahdista.

Siitä huolimatta toistan sitä säe säkeeltä tässä aamussa ja minusta tuntuu kuin sen henki olisi kerran hipaissut minua. Milloin? Eihän vaan tuona nuoruusaikaisena aamuna maan sydämessä.

Jos se oli silloin, niin toivoisinpa voivani hellittämättä pidättää silmissäni sen kasteisen aamun armauden.

PÄIVÄ.

— Äiti, katso! Pululla on viiva suussa.

— Viiva kyyhkysen suussa, tosiaankin. Kuinkapa sinä kaupungissa kasvanut piirtäjän lapsi tuntisit heinäksi tai oljeksi tuollaista kuivaa viivaa ja mistä tietäisit miten sitä nimittää. Yhteisellä nimellä voit, jos muistat, sanoa niitä korsiksi.

Sääli lasta, sääli minua.

Kun minä tuonnottain Töölössä kävellessäni sivuutin heinäkuorman, olin ilmisissäni näkevinäni kotoisen Saunaniityn, kukkarikkaimman kaikista tuntemistani kedoista, jossa tuollaiset viivat vihantina huojuttelivat heleitä kukkatupsujaan. Kaikki olivat tallella ylhästä nurmikaunokista vaatimattomaan musta-apilaaseen.

Ikävä kyllä minunkin piti sitä ihanuutta tuhota. Olin heinättäjä toisten samallaisten joukossa ja meidän naurumme helisi. Ken hajoitteli illallisia rukoja riepoitellen päällimmäiset kahmalolliset paksummaksi karhoksi ja pohjimmaiset, kosteassa lämmössä tummuneet tötkyt aivan ohuesti. Ken veti luokoa edellisen päivän niitoksella. Minä niitin herskeästi katkeavaa, juurelta vielä aamukasteista nurmiheinää lapavarteen nidotulla näpäkällä viitakkeella, jota kylläkään en itse osannut teroittaa, mutta veli tai muut miehet avustivat naisia siinä. Kullakin miehellä oli kovasin lapikkaan varressa. Kilvoimme, kuka jaksoi huidella leveimmät laistit silti toskaamatta ja jättämättä jälkeensä pitkää sänkeä. Välistä minäkin uhossani unohdin varovaisuuden ja surautin näpäkkäni avoteräiseksi maakiven selkäpiissä. Osasi se tylsyä myös keltiäispesämättäässä.

Päiväläiseukot kinastelivat keskenään haravista. Talon oma väki ja piiat olivat muka ehättäneet valikoimaan itselleen parhaat ja kevyimmät ja jättäneet heille pii-rikot tai sitten känsäiset ja karheavartiset, joista sai tikkuja peukalohankaseen.

Sitten saivat viekkaudella jätetyksi minut heinäsaarekkeeseen, sellaiseen niitoksen rannasta lohkaistuun kukkatäplään. Siihen minulle tavan mukaisesti koettivat keksiä huutaa nimeltä heiliä avuksi »hei, Se tai Se auttamaan meidän neitiä saaresta!» Eikö näet saaneetkin verta sävähtämään poskipäille. Minun taisi täytyä sitä salatessani kumartua etsimään kiven kupeelta mansikkaa sellaisten tahmeitten ja leikkaavasti tarrautuvien mataroiden seasta, jotka olivat kosteita valkoisesta kuohasta, jota kansa nimittää käärmeen syljeksi.

Iltarupeamalla olivat kahdesti kouhotellut karhot jo kahajavan kuivat ja aamullinen luoko vedetty. Kun rukosi kuivat heinät sai ne sitä mukaa kantaa sapilailla pieneen Pajalatoon. Isoon latoon vedettiin kahdella hevosella kylvöheinää peräpellon haasiasta. Oli niin kiire ja häpläkkä, ettei tahtonut malttaa kunnollisesti kerätä rippeitä ja rukojen pohjallisia, sillä Tölpän salolla näkyi satavan.

Meille näkyi sateen uhka aina ajoissa, jo silloin, kun sen harmaa rintama ei vielä ylettynyt oman pitäjän alueelle. Suuri salo piiritti meitä meren tavalla, laajimpana lännessä ja etelässä, joiden auerhämyisiin kukkuloihin laskettiin olevan matkaa viisikin penikulmaa linnuntietä. Maisema oli sininen ja synkkä. Ei olisi luullut siihen kätkeytyvän viljelyksiä ja ihmiselämää kiihkoineen. Vähäinen järvi ja mutkitteleva joki yrittivät pilkkeellään turhaan sitä elähdyttää, niitä tuskin huomasi muulloin kuin iltaisin, jolloin kaiken veden ylle nousi satumainen sumu. Se kartoitti kaikki joen polvekkeet ja ilmaisi piilossa pysyttelevät kymmenet salolammet ja lelluvien rämeiden mustavetiset silmäkkeet.

Milloin ei ollut niin väliä sillä satoiko, vai paistoi, silmäilin mielelläni saderintaman tai pilvien varjojen matkaamista vaaralta vaaralle ja valon kummallista taittumista taivaalla, joka toi mieleen perheraamatun puupiirroskuvien taivaat. Mutta nyt ei joutanut avosilmin uneksimaan. Nyt jo pilvenhattarat sähköisinä hieroutuivat meidänkin kylän kohdalla. Toivoimme niiden painuvan tuulen alle, niinkuin sitten tekivätkin. Muutaman laide vain ropsautti sen verran vettä, että haravan varsi parahiksi kastui ja hätäisimmät naiset saivat aiheen hakea suojaa ladosta.

Me nuori väki sitävastoin painausimme makeatuoksuisen haasian juurelle ja kujeillen näpsäyttelimme toistemme vaatteille vihreitä ja vilkkaita heinäkirppuja. Sadepisarat kimaltelivat ihmeen kirkkaasti, kun aurinko taas pääsi puikahtamaan pilvestä. Ja meidän silmissämme varmaankin loisti levätessä hujautetun laulun lämpö:

Lähdetäänpäs niitylle,
sun saarianna niitylle,
niitä ruohoja leikkaamaan- maan- maan,
niitä ruohoja leikkaamaan.

Siellä kohtasin minä ystävän,
sun saarianna ystävän,
joka vaati mun seisomaan- maan- maan,
joka vaati mun seisomaan.

Kysyi rakastatkos minua?
— — —

Näinköhän enää ikinäni tarvinnen liehua heinänkorjuussa. Pakottaudun ylimielisesti hymähtämään muistellessani niittykukista punomaani seppelettä tyhmänrohkeilla kulmillani. Olen ihailevinani jalostettuja kauppakukkia ja myönnyn muiden lailla seuraamaan kaikkivaltiasta etikettiä, joka määrää: »elävä kukka on hienoin koriste, sitä saa käyttää vain kaikkein juhlallisimmissa tilaisuuksissa ja silloinkin on tarkoin varottava ettei vanhahko nainen valitse itselleen liian huomattavaa…»

Ei ole nykyisellä päivätyölläni enää sellaista määrätietoisen ehyttä ja samalla kuitenkin niin nuorekkaan huoletonta sävyä. Minulla on sen sijaan paljon muuta, jota en silloin kyennyt kuvittelemaankaan. Tyytymätön? Tuskinpa.

Silloin vain, kun sattumalta sivuutan heinähäkin, saatan tuntea nykyisessä viivojen maailmassa sisäisesti häilyväni niinkuin häilyy viikatteen tiessä katkaisematta unohtunut yksinäinen heinä.

ILTA.

Nämä vuokrahuoneet, joita kohta kymmenen vuosikierron kuluessa olen opetellut nimittämään kodiksi, sijaitsevat hyvin lähellä muuatta Helsingin poliisiasemaa ja raitiotiepysäkkiä. Ne tuttavat, joilla on asunnostaan käsin epämukava liikenneyhteys keskikaupungille, voivat välistä kiitellä tätä mukavuutta.

Kieltämättä vaikuttaa raitiovaunun merkinantokellon sirkusmainen hälinä ja kiskojen kitinä tämän kadun kulmauksessa toisinaan minuun kuin juoruava toveri, joka on perillä kaupungin kaikista uutisista, niistä, joihin aamulehdessä ehdin päällisin-puolin tutustua. Saatan kuunnella sitä laitettuani lapset nukkumaan ja asetuttuani viereiseen huoneeseen (jätä ovi rakoselleen, äiti!) parsimaan. Niin istun ja tunnustelen vaistomaisesti kaupungin suonenlyöntiä ja ehkä salaa toivon, että minun ei tarvitseisi aivan tässä määrin kieltäytyä nauttimasta sitä monipuolista kuultavaa ja nähtävää taidetta, jota tänäkin iltana siinä ja siinä juhlahuoneistossa siihen ja siihen hintaan on tarjolla. Mutta sellaista varten pitäisi esiintyä niin ja niin pukeutuneena ja… ? Taas tuota kamalaa kirkumista, jota vaunun ulinakaan ei voita ja johon en jaksa koskaan tottua.

Siellä taas retuuttavat poliisikamariin…

Onneksi lapset jo nukkuvat.

Tienneeköhän tuonkaan ihmisen äiti, että hänen ehkä ainukainen lapsensa…

Samassa kaupunki lakkaa minulle humisemasta. Muutan kahdenkymmenen vuoden takaiseen aikaan ja etäiselle maaseudulle.

Valkoinen lumi verhoo metsät, viljelysalat ja ajotietkin, joilla aniharvoin heläjää rahtilaisen kulkunen.

Lapsen on ollut päivän mittaan hauska kurkottaa ikkunalasin alasyrjän välkkyvien kidekasvannaisten yläpuolitse mustanvalkeita harakoita. Ne ovat näyttäneet niin kookkailta — varmaankin vilusta höyhenet pöyryssä — kun ne ovat tanssineet parittain lapioiduilla pihapoluilla ja nokkineet rikkoja.

Nyt jo paksujen nietosten töyryillä hehkuu iltaruskon punerrus, jota vastaan varjot paikoitellen esiintyvät häikäisevän sinervinä. Ne todistavat lumen puhtaudesta ja tammikuisen pakkasen kovuudesta. Kaukaisen ilmanrannan kattaa ylt'yleensä harmaa kylmän huuru. Siitä alkaa kellanpunainen päivänlaskun väri, joka vähitellen kalpenee ja kaikki keltasiniset vivahteet läpäistyään vihdoin asettuu korkealla taivaalla syväksi ja kuulakaksi sineksi. Siellä jo tuikkii muutamia tähtiä, ehkä kuukin, vaikkei sitä näe juuri tästä ikkunasta.

Isä on matkoilla eikä palaja ennen huomista. Ruokajärjestys ja muu elanto on siitä syystä ollut koko päivän rempallaan. Äiti on kirjoittanut kirjeitä ja rapsutellut salaperäisen kellastuneita papereita ja valokuvia »klaffipiirongin» norsunluunupeista liikuteltavissa lukuisissa pikku laatikoissa, joista muuan tallentaa hänen morsiusseppeleensä ja isän napinläpikukan. Iso sisko on niin innostunut käsityöstä, että lapsi vasta kaikkein kauneimmilla hyväilynimillä saa hänet taivutetuksi lähtemään kanssaan luistelemaan.

Heidän yksinäinen luistinratansa on vaatinut heiltä paljon vaivannäköä pysyäkseen käyttökelpoisena, vaikka se on vain kuin kolmisen metrin levyinen ja pari sen vertaa pitkä kaukalo pienen putaman jäällä kauniin koivikon ja tiheän pensasviidan kätkössä. Puiden oksat näyttävät monin verroin luonnollista paksummilta, niin runsaassa ja kuun paisteessa ihan sädehtivässä kuurassa ne ovat.

Liekö mikään niin kumma kuunneltava kuin tyven talvinen ilta.
Kevätilta värähtelee. Kesäilta on täynnä elävien olentojen ääntä.
Syysillan pimeydessä luonto riisuutuu milloin hiljaa suhkien, milloin
tolkuttomasti vastaan hangoitellen kuin unillaan oleva lapsi.

Mutta tämmöisenä talvisena iltana ei edes kuusten latvoissa käy tohina. Ilta on nyt luovuttanut puhevuoron ihmiselle ja tuntuu henkeään pidätellen kokoavan niitä viestejä, joita ihminen sen herkästi kantavassa selkeydessä hurmioituneena kuiskaa päin kuuta ja tuntemattomia tähtiä.

Lapsi ei osaa sitä kaikkea tutkistellen arvioida. Hän yksinkertaisesti vaistoaa, että hänellä on hyvä olo. Juuri sellaisenaan täyttynyt päivä, jollaiseksi hän sen aamulla herätessään aavisti.

Mutta viimetingassa uhkaa lapsen kauniin päivän ilta kuitenkin särkyä, kun hän luistelemasta palattuaan tapaa äidin kyynelöimässä.

Hereät vedet kierivät äidin poskilta helmaan. Hän soittaa urkuharmoonia, veisaa huojuen tahdin mukaisesti ja välistä kumartuu vilkaisemaan nuotteja kynttilöiden lepattavassa valossa. Lasikakkarat kynttiläin juuressa täräjävät ja pärräävät myötätuntoisuudesta.

Äidillä on tapana näin isän poissa ollessa päästää valloilleen herännäisen kotinsa kaiut — syvästi soitannollinen isä ei oikein siedä niiden usein mitätöntä sävelrakennetta — ja sydämen kyllyydestä selailla kuluneita kirjoja »Matkalauluja» ja »Pilgrims harpan». Äiti laulaa:

Miss’ on tän’ iltana lapseni,
hän lapsi mun lempeni,
hän valoisa tuonaan toivoni
ja laps’ rukousteni?
Oi, missä on lapseni,
oi, missä on lapseni?
Hänt’ hellivän
minun tietävi hän.
Oi, missä on lapseni?

Äiti laulaa kaikki säkeistöt, joista jokainen loppuu samaan hätäiseen »oi, missä on lapseni?»

Lapsesta tuntuu äidin laulu aiheettoman raskasmieliseltä. Siitä ikäänkuin tulvehtii merkillisen syyttävä kysymys kaikille niille lapsen veljille ja sisarille, jotka ovat kaukana maailmalla eivätkä tänä lumoavan kauniina iltana pääse kotiin ilmoittamaan mitä tekevät. Lapsi on vakuutettu siitä, että tämmöisenä iltana ei voida tehdä mitään pahaa. On hän kylläkin kuullut puhuttavan paholaisista, joilla tuulissa valta on, mutta nyt ei edes tuule.

Lapsi ei saata rauhoittua, ennenkuin on pyytänyt ja saanut kuulla äidin tyynnyttävimmän sävelen. Se on laulu murheettomista kaarneen pojista ja pienistä kedon liljoista, jotka taivasta silmäillessään saavat Jumalan huoltajakseen.

Ikäänkuin loppusoittona itkevän äidin laulelmista, jotka ahdistaen valuivat silloisen lapsen avoimeen mieleen, käväisee nyttemmin tavan takaa tunnossani merkillisen liikuttava värinä. Mitä se mahtaa kärkkyä minulta…

Varmaankin siitä pääsisin, jos vieläkin kykenisin uskottelemaan itselleni, ettei näin kimmeltävän aineettomana kuudaniltana kenellekään ihmislapselle mitään surkuttelun arvoista tapahdu.

YÖ.

Harvoin olen tukalankaan työpäivän päätyttyä niin uupunut, etten muistaisi toivoa yöksi uneksumista.

Unet maksavat koron kanssa (usein säälittävän tyhjiltä) päiviltä velkomatta jääneet saatavat. Eihän unista tarvitse olla vastuussa kenellekään, johdattivatpa ne hyvään tai pahaan. Niille on pakosta antauduttava ja tehtävä ja tunnettava, mitä ne kulloinkin vaativat.

Mutta aina ei valveillaolosta pääse heti siirtymään uneksumiseen. Uni suvaitsee odotuttaa itseään. Niitä hetkiä muisti kiiruhtaa käyttämään hyväkseen ja edullisessa pimeydessä se kehittää lukemattomia jäljennöksiä menneistä öistä.

Niiden lukuisuuden tähden minun on vaikea valita yhtä edelle muista. Semminkin kun niillä kaikilla, niinhyvin lapsuuteni viattomilla tapahtumilla kuin nuoruusvuosien haparoivilla seikkailuilla, tuntuu olevan soveltuva kiinnekohta tähän nykyhetken yöhön, jossa kuulen lasteni keveän huounnan niiden isän tasaisen kuorsuun ja pärsäämisen lomissa; noiden lämpöisten olentojen, joille luulen olevani korvaamattoman tarpeellinen. Se luulottelu kaunistaa arkisen touhuni ja antaa parhaan väliaikaisen vastauksen kyselyyn »mitä varten elänen».

Vaikka muistan kyllä samalla eläväni kuollakseni, kerran, ehkä piankin.
Niinkuin ovat kuolleet esi-isät ja viimeksi oma isäni.

Näin joudun tarkastamaan viimeistä lapsuuteni kodissa viettämääni yötä ja sen seurauksia.

Isäni lepäsi silloin jo kohmettuneena ruumiina kylmilleen jätetyssä nurkkakamarissa. En nähnyt isäni sammumisen hetkeä. Vasta kuolinsanoman saavuttua pääsin lähtemään matkalle.

On toki hyvä, kun on huoneita, että eivät ole tarvinneet viedä häntä aittaan tai riiheen, ajattelen astuessani muinoin niin kodikkaasti tupakansavuisen isän asuinsuojan läpi nurkkakamariin etsimään ja saamaan ruumiilta sitä, mitä hämärästi aavistin odottaa: kuolemanpelon poistumista.

Harvoin saloseudulle eksyvät ansarikukat ympäröivät lujapiirteistä vanhusta vihkoina ja seppeleinä, joista monen nauhoissa on luettavissa omistus »isälle ja ukille». Onhan hän neljäntoista lapsen isä.

Huomenna hänet tämän pitäjän kirkossa siunataan ja sitten oman toivomuksensa mukaisesti viedään kauas Hämeen multiin.

Täkäläinen koti on pian häviävä, kun ei ole pieniä lapsia, joiden tähden leskelle tarvitseisi myöntää armovuosia.

Sukua on paljon koolla ja se jo suunnittelee tulevia oloja ja järjestelee yksityiskohdittain huomisia hautajaisia. Äiti pysyttelee vuoteessa lepäämässä ja valikoi sopivia virsiä, se on hänestä tällä hetkellä tärkeintä. Hän näyttää leijailevan uskonsa siivillä korkealla inhimillisen surun syvänteiden yläpuolella.

Isä on mielestäni niin kovin yksinäinen, vaikka me lapset olemmekin pistäytyneet hänen luonaan hetkittäin illan kuluessa, me, joissa hänen verensä rahtu toistaiseksi kiertää. Mitä kukin tuntenemme…

Yöksi sytytetään pitkät kynttilät pitämään isälle seuraa. Niitä ei nukuta ja raukaise niinkuin meitä ihmisiä. Meidän keskuudessamme toistuu lakkaamatta Getsemanen yö. Ja epäesteettistä kuolemaa väistämme kammoksuvina.

Merkillinen yö.

Lapsieni syntyessä olin kokenut jotenkin samaa, sanoisinko kohtaloon alistumisen tuottamaa onnea. Alistumiseni palkittiin uskomalla huostaani vastasyntynyt elämä. Samalla heräsin huomaamaan jokaisen ihmisen syntyneen, jokaiselle tapahtuneen saman ihmeen. Ennen en ollut sitä tajunnut, vaikka olin nähnyt paljonkin vastasyntyneitä. He olivat olleet pelkkiä vastasyntyneitä, ei muuta. Samoin nuoruudessani näkemäni kuolleet, joukossa pari omaistakin, olivat olleet pelkkiä kuolleita, auttamattoman onnettomuuden kohtaamia, joita itki ja hieman pelkäsi ja tuntui helpotukselta, kun tapahtumasta oli kulunut niin pitkä aika, että puhuessa ei enää tarvinnut kutsua kasvoilleen juhlallista surun ilmettä.

Vasta tähän kuolemaan pääsen tutustumaan.

On kuin isä olisi entistä lähempänä minua vikoineen ja ansioineen. Välillämme on veren sidettä vahvempi kiintymys, joka ei hölly siitä, vaikka emme tästälähtien voi nähdä ja kuulla toisiamme. Hänessä on isän osuus kutistunut ja ihmisen osuus laajennut.

Miksi kutsuisin häntä takaisin tuskiin — kun itsekin inhoan ruumiillisiä kärsimyksiä — ja murheisiin, joita hänelle oli sälytetty hyvinkin painava kantamus, kun hän itse mielellään luopui elämästä, joka kuitenkin aina oli hänestä sisältörikas. Kyynel pois. Mieluummin iloitsen. Olenhan saanut häneltä lähtölahjaksi tämän, jota vailla olen näihin asti elänyt: tunnen tavanneeni soittimen matalimman äänen.

Olen ymmärtävinäni sen hymisevän minulle, että vaikka ihmisen onkin turha yrittää ratkaista elämän ja kuoleman probleemeja, niin hänen suodaan luoda oma ajallinen laulunsa. Tehköön hän sen rehellisesti. Harjoitelkoon hän sitä laulamaan puhtaasti ja täyteläisesti. Siitä riittää yllin-kyllin työtä pitkäikäisimmällekin.

Tiedän ajatusteni joissakin kohdissa poikkeavan isäni maailmankatsomuksesta, mutta en voi sille mitään, että hänen tomunsa sellaisia minussa herättää.

* * * * *

Vielä toisen yön seurasin isäni ruumista pyryisten lumimaisemain halki touhkasevassa junassa.

Juna vaihtoi ketjuunsa kuusilla merkityn ruumisvaunun minulle tutulta pikku asemalta, jonne poskipäitä leikkelevästä helmikuisesta viimasta huolimatta oli kerääntynyt sankka parvi isän seurakuntalaisia.

Siellä oli laulukuorokin, joka viritti saattuetta vastaan Lauri Ikosen tunnelmallisen »Unta, lunta». Asemanpuoleinen pitäjä, kehittyneempi kuin kirkonkylä takalistoineen, oli nyt isän kuoltua pääsevä eri seurakunnaksi. Jakohanke oli jo aikoja sitten vahvistettu ylemmissä paikoissa. Olivat vain saaneet kyllästyksiin asti odottaa vanhan rovastin kuolemaa.

Meitä ihan nuorimpia vainajan lapsia, jotka olemme Karjalassa kasvaneet ja sieltä jo ehtineet vieraantuakin, tuli joku joukosta kättelemään. Vähimmästäkin tuntemisen merkistä ailahti lämmin läike kummankin jälleennäkijän sydänalassa. Puristimme moniaita käsiä. Kuulimme moniaita välittömästi ilmaistuja surunvalitteluja, joista erikoisesti jäi korvissani kaikumaan erään sokean vaimon omituisen syvämielinen toivotus jollekin sisaristani: »onnee vuan surullenno!»

Sitten tuli juna ja vaihtoi kiskojen älistessä peräänsä ruumisvaunun. Vihellys. Nykäisy. Hehkuvasilmäinen veturi lähti tempomaan taakkaansa niinkuin minä omia avuttomasti töksähteleviä ajatuksiani.

Asemalle jäi virsi vierimään, hatut ja liinat liehumaan ja häipymään pimeyteen sumentuvalta katseeltani.

Niin alkoi kauniin Karjalan ja kodittoman minun välinen taival ujua yhä pitemmäksi ja suloinen haikeus valtasi mieleni.

Samalla pisti melkein kuin väkäsenä tunnossani tietoisuus siitä, että isäni ei ollut jaksanut lähes kolmikymmenvuotisen toimintansa aikana täydellisesti sulautua Karjalan herkkämieliseen rahvaaseen ja että hän halusi luittensa maatuvan muualla. Kunnes samassa tajusin itsekin hänen laillaan pysyväni ikäni kaiken muukalaisena nykyisissä oloissani, jotka erottavat minut kotiseudusta.

Kiintymys kotiseutuun, sinänsä aito inhimillinen tunne — tosin usein itsekkäästi ja puolueellisesti liioiteltu — on varmasti ihmisen henkisen viljelyksen taajajuurisimpia kasveja. Jos sitä rupeaa nyhtämään pois, nousee mukana helposti se mehevä ruokamulta, joka elähdyttää arimpia ja harvinaisimpia hedelmiämme.

Niinpä kasvakoon ja rehoittakoon minussakin, jos on kasvaakseen ja rehoittaakseen, hoen itsekseni, kun unta odotellessani viihdän mieltäni tuijottamalla menneeseen aikaan kuin panoraamaan, jossa ohitseni lipuu milloin maisema, milloin ihmiskasvot.

Juuri sellaiset tuokiokuvat ovat opastaneet mielikuvitustani hahmoitellessani tämän kokoelman tarinaluonnoksia.

Huomaan kyllä, että niissä ei esiinny yksikään verevä turpeenpuskija eikä hellästi lempivä neito tai nuorukainen, niinkuin yleinen maku kai vaatisi. Eikä sellaisista värikkäistä aiheista suinkaan olisi ollut puutetta, mutta miten lienenkin tullut valikoineeksi kaikkein kalpeimmat. Osattomat, vähämieliset ja syrjään vetäytyvät olennot. Ehkäpä sentähden, että en keksi muutakaan keinoa vapautuakseni heidän viheliäisistä airueistaan kangastuksissani.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KANGASTUSTA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KANGASTUSTA

- SISÄLLYS:

- KAUPUNGISSA KÄYNTI.

- PERUNANNOSTO.

- HUIMA-TIINA.

- EMMI.

- RENKITUPA.

- IISSON KAISA JA KAISAN IISSO.

- KUMMIN KAIMA.

- VÄÄRYYTTÄ JA VANHURSKAUTTA.

- KELLONPERÄT.

- KANGASTUSTA.

- AAMU.

- PÄIVÄ.

- ILTA.

- YÖ.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE