The Project Gutenberg eBook of Lyyli

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Lyyli

Länsisuomalainen kyläkertomus

Author: Väinö Kolkkala

Release date: August 8, 2026 [eBook #79310]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1915

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79310

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LYYLI ***

language: Finnish

LYYLI

Länsisuomalainen Kyläkertomus

Kirj.

VÄINÖ KOLKKALA

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1915.

I

Keskustelu oli tauonnut.

Äidin sukkapuikot helisivät hiljaa. Veli tupakoi juron näköisenä penkillä akkunan alla, ja veljen vaimo istui jakkaralla uunin edessä kuorien perunoita.

Lyyli keinutteli polvellaan veljen pikku tyttöä hyräillen hiljaa.

— Ei ole mitään moittimista, hyvä on minulla paikka Jaakkolassa, virkkoi hän vihdoin äskeisen keskustelun päätökseksi. — Mitä siihen tulee, että olen palveluksessa, eihän se mikään häpeä ole paremmin teille kuin minullekaan. Työ kuin työ. Suotta te aina siitä muistutatte.

— Eipä silti, mutta olisihan sinulla täällä kotonakin tilaa ja työtä, vastasi veli tyynellä tavallaan.

— Olisi kylläkin, mutta minkä sille luonnolleen voi. Minä tahdon omin voimin päästä maailmassa eteenpäin, siinä se.

Hän nousi lähteäkseen. Pikku Leena nyki häntä itsepintaisesti hameen helmasta ja hoki:

— Täti, nostakaa Leena vielä korkealle, täti…!

— Nostaahan täti sen kullanmurun, sanoi Lyyli nauraen ja kiikutti lasta käsillään ilmassa.

Hänen äänessään oli äidillinen sävy, kun hän laskiessaan lapsen lattialle lisäsi:

— Leena ei saa aina pyrkiä korkealle, sieltä voi helposti pudota nurinniskoin maahan. — Mutta nyt tädin pitää lähteä. Voikaa hyvin!

Pienokainen pillahti itkemään.

— No noo, älähän itke! Pian täti taas palaa ja tuo makeisia Leenalle, jos Leena vain pysyy kilttinä eikä itke.

Lyyli suuteli poskelle pienokaista, joka heti lakkasi itkemästä.

Äiti seurasi tytärtään pihaveräjälle ja puheli hiljaisella äänellä:

— Pidähän silmäsi auki siellä vieraiden ihmisten parissa. Olisi sinun jo aika katsoa itsellesi toveri. Meidän suvussa on aina menty nuorina naimisiin, se veri kuin meissä lienee tavallista kuumempaa ja väkevämpää. Minäkin vanhenen ja raihnaannun vähitellen, niin olisi turvallisempaa ajatella kuolemaa nähdessäni sinun pyörivän omassa kodissasi. — On siinä Jaakkolassakin hyvä emännän paikka — lisäsi hän kuin epäröiden ja salaa tarkastellen, minkä vaikutuksen sanansa tekisivät tyttäreen.

Mutta tytär sitoi pääliinansa tiukempaan solmuun ja alkaessaan astella maantielle johtavaa peltotietä virkkoi tuskaisesti ja kuin toruen:

— Miksi te aina sitä yhtä ja samaa hoputatte. Vielä sitä on aikaa kylliksi.

Äiti pudisti päätään ja palasi pirttiin.

Lyyli kulki ripein askelin, hypähdellen ketterästi tielle muodostuneitten jääsohjuisten vesilätäkköjen yli. Mitä se äitimuori lasketteli! Ikäänkuin hän ei pitäisi ajastaan vaarin. Kyllä hän kulkee avoimin silmin, sen verran hän jo oli maailmaa kokenut.

Hän ei voinut kieltää, että äiti oli osunut oikeaan vihjailussaan hänelle Jaakkolaa, jonka emännöitsijänä hän syksystä asti oli ollut. Hän oli aina pitänyt tuosta tyynestä, hiljaisesta miehestä. Jo lapsuudestaan asti.

Emännöitsijästä emännäksi — eihän se ollut mikään mahdoton hyppäys.

Hän naurahti itsekseen, poikkesi peltotieltä maantielle ja karkottaakseen mielestään nämä tällaiset asiat koetti ajatella muuta. — —

Nuoruuden ajat, jotka hän oli viettänyt kotona omaistensa parissa, olivat hauskimmat muistella. Ensin kansakoulu iloisine, viattomine muistoineen, sitte kansanopistossa-olo innostuksineen ja puuhineen. Sitte oli isä kuollut, veli oli ottanut haltuunsa pienen, köyhtyneen kotitalon ja nainut emännän itselleen. Hän ei enää tuntenut viihtyvänsä kotona, vaikkei mitään nurisemistakaan ollut, vaan oli perintöosuutensa saatuaan lähtenyt maailmalle.

Ennen Jaakkolaan tuloaan hän oli palvellut Heikkilän talossa naapuripitäjässä.

Tyly, katkera piirre ilmestyi hänen suupieliinsä, kun hän johtui ajattelemaan tätä aikaa.

Sekö veri, viekas ja väkevä, josta äiti äsken oli puhunut, oli kaiken takana?

Heikkilän isäntää, joka oli nuori, lapseton leskimies, pidettiin siivona, kunnon miehenä. Hän osasi oivallisesti peittää heikkoutensa ja harha-askeleensa hurskauden ja hyvyyden verholla. Hän kyllä tunsi hänet! Kunnon mies! Uh, häntä inhotti tuo mies, hän halveksi hänen hurskauttaan ja tekopyhyyttään. Hän oli nuori ja verevä ja kaipasi lämmintä kättä. Miten tuo mies osasikaan teeskennellä ja luikerrella ja käyttää hetkelliseksi huvikseen hänen kokemattomuuttaan ja nuoruuttaan! Hän oli antautunut luullen rakastavansa, mutta nyt selviydyttyään huumauksestaan hänen täytyi itselleen tunnustaa erehtyneensä, sillä hänet oli osaksi sokaissut Heikkilän varallisuus ja huolettoman tulevaisuuden toivo… Mitä merkitsivät äidin sanat — olikohan joku hänen esivanhemmistaan joutunut vilkkaan verensä uhriksi? Pitäisikö hänen käydä samoin, talttua ja ottaa elämä vastaan ikäänkuin jonkinlaisena armopalana? Hän ei tahtonut alistua sellaiseen kohtaloon, vaan päätti kamppailla ja nousta… Hänen silmänsä olivat vasta silloin auenneet, kun Heikkilä oli hänelle sanonut, ettei ikipäivinä nai sellaista… sellaista… — »Millaista?» oli hän väristen kysynyt. — »Kevytjalkaa!» vastasi Heikkilä rivosti nauraen. — Siinä tuokiossa hän oli perinpohjin oivaltanut tuon miehen todellisen luonteen ja sielunalhaisuuden. — »Ei kannata sinun oikeudenkaan kautta yrittää», oli vielä pilkkaillut, »kukaan ei sinua uskoisi eikä ole näkijöitä». — Herra jumala, eihän hän sellaista ollut aikonutkaan. Ja lisäksi hän tiesi, että turhaa se olisi ollutkin, sillä kyllä tuo mies oli osannut jälkensä lakaista, hiljaa ja varovasti oli kaikki käynyt… Hän ei ollut tästä kertonut kenellekään, ei edes äidilleen, se oli jäänyt heidän kahden salaisuudeksi… Kaikki mennyt ja likainen inhotti häntä, milloin se vielä mieleen johtui; se tuntui hänestä nyt, kun oli siitä irti päässyt, ilkeältä unennäöltä, jota ei mielellään muistellut. Hän piti nykyisestä olinpaikastaan, isäntä oli lapsuudentuttu ja hyväsydäminen, suora ihminen, ja työ antoi hänelle uutta uskoa ja uusia voimia. Olihan hän vielä nuori, ja elämä kutsui häntä kaikesta huolimatta.

Hän näki postinkuljettajan juuri kääntyvän kylän kauppiaalle. Hän poikkesi sinne saadakseen Jaakkolan postin.

— Siinä on kirje Lyylillekin! virkkoi kauppias, nuorenpuoleinen, punakka mies, nojautuen tiskiinsä ja tarkastellen häntä pienillä, nauravilla silmillään. — Sulhasilta varmaan?

Lyyli hymähti jotain vastaukseksi. Kauppias kurkisti vielä akkunastakin hänen jälkeensä ja kääntyi sitte suutaan maiskautellen postimiehen puoleen.

— Helkutin pulska vaimoihminen siitä onkin kasvanut. Kelpaa sen

Jaakkolan…

Postimies naurahteli.

— Mutta taitaa pahus olla vähän ylpeä.

— Ylpeä! vastasi kauppias vilkuttaen merkitsevästi silmäänsä. — Jos minä olisin Jaakkolan housuissa, ei tyttö totisesti kauaakaan niskojaan nakkelisi.

Oli vielä sen verran valoisaa, että Lyyli hyvin saattoi kulkiessaan lukea kirjeen. Se oli Heikkilältä. Hän oli kerran ennenkin saanut häneltä kirjeen. Se hävytön ei anna hänelle rauhaa! Kyllä hän tietää avaamattakin, mitä kirje sisältää. Heikkilä oli edellisessä kirjeessään sanonut katuvansa ja tahtovansa sovittaa kaiken, sillä hän oli viime aikoina tullut totiseen kääntymykseen ja tunsi tehneensä pahoin Lyylille ja… Hän repäisi kirjeen auki. Aivan samaa tässäkin! Hän rypisti sen palloksi ja tunki taskuunsa. Antakoon hänen vain olla rauhassa. Hän ei muuta pyydä. Sen oli hän lyhyessä kirjelipussa selittänyt hänelle. Mitä oli heillä enää keskenään tekemistä!

Alkoi vähitellen hämärtää.

Pellot levisivät mustina ja lumettomina maantien molemmin puolin. Ainoastaan aitojen vierillä ja jokiahteilla näkyi vielä likaisenvalkoisia lumiläikkiä. Tasangon takana häämötti metsä tummana ja salaperäisenä.

Hän rupesi astumaan nopeammin. Joelta, jonka vartta maantie uskollisesti seurasi, puhalteli vinha, kostea tuuli tempoillen hänen hameensa helmoja ja viskellen kasvoihin kylmiä, pieniä pisaroita.

Kevyt, aavistuksia antava tuuli suhisi ilmassa. Jokijää ryskyi ja paukahteli. Oli kuin jokin koputtelisi suurella nyrkillä sinne tänne jäähän ikäänkuin ulospääsyä hamuillen, valittaen ja riemuiten…

— Kevät tulee! mietti Lyyli kääntyessään maantieltä Jaakkolan pihalle.

Ja todellakin tuntui kevät pimenevässä hämärässä liikkuvan ilmassa ja tuulessa voimakkaana, kosteana ja lämpöisenä.

II

Kevät tulikin tavallista aikaisemmin.

Suotuisain ilmain vallitessa oli saatu kaurat ja ohrat kylvetyiksi, ja tänään oli juuri parahiksi ehditty perunat istuttaa.

Martti, Jaakkolan talon isäntä, seisoi avatun akkunan ääressä ja katseli tyytyväisenä siihen näkyvää toukopeltoaan. Hän oli juuri tullut saunasta ja hengitti mielihyvissään illan kosteahkoa, raikasta, mullalle tuoksuvaa ilmaa.

Keittiöstä kuului tänne isännän kamariin palvelustyttöjen iloista puheensorinaa ja astioiden kilinää. Pihalla vihreällä nurmella, johon vielä viistosti sattuivat mailleenmenevän auringon säteet, lojuivat rengit velttoina äskeisen kylvyn jälkeen ja tupakoivat. Tarhassa kalahti silloin tällöin lehmän kello, kuului hyttysten heikkoa yninää, ja jossain kauempana kylällä haukahteli koira.

Martin voimakkaat, levolliset kasvot vetäytyvät pieneen hymyn kareeseen, kun hän näki palvelustyttöjen alushameisillaan ja paljaat jalat vilkkuen juoksevan pihan poikki joen rannalle saunaan ja kuuli heidän hilpeästi tirskuvan jollekin sukkeluudelle, jonka joku rengeistä heille ohimennen viskasi.

Hän avasi toisenkin akkunan, niin että lämmin leyhkä pääsi virtaamaan läpi huoneen. Maantie kulki aivan talon vieritse, välillä oli vain pari kolme syltä leveä puutarhakaistale, missä kasvoi muutamia omenapuita ja marjapensaita. Lyyli oli ne laittanut kauniiseen kuntoon, kääntänyt maan niiden juurelta, lannoittanut ja haravalla sirosti tasotellut. Aivan akkunan alle hän oli valmistanut muutamia somia ruutuja keittiökasveja varten.

Martti hymähti hyväntahtoisesti. Kaikkeen se Lyyli ehtiikin, hoitaa sisätalouden, huolehtii karjanhoidosta ja vielä ahertaa puutarhassakin. Hän itse ei ollut puutarhaan koskenutkaan, se oli äidin kuoltua saanut kasvaa omissa oloissaan, ruohottua ja sammaltua. Mutta kauniiltapa se näytti sentään noin siistittynä ja kunnossa.

Maantiellä näkyi ajavan muutamia pyöräilijöitä. Nähdessään isännän akkunan ääressä pysähtyi eräs heistä ja alkoi jutella hänen kanssaan pyöräänsä nojaten ja hikeä otsaltaan pyyhkien.

Se oli naapuritalon, Mattilan isäntä, nuori, iloisen näköinen mies.

— Olemme olleet tarkastelemassa kilpailuun ilmotettuja juurikasvimaita.

Mikset ole sinäkin ottanut siihen osaa?

— Mitäpä minä, tuumaili Jaakkola harvakseen, vetäen paksun savupilven äsken sytyttämästään sikarista.

— Mitäpä minä, mitäpä minä! matki toinen. — Jos jokainen ajattelisi sinun laillasi, niin pian loppuisivat lehmät navetoista ja lantapatterit pelloilta.

— No jokohan, hymähti Jaakkola.

— Ei silti, ettei sinun maasi ja karjasi olisi hyvässä kunnossa. Mutta katsos, niitä on vielä paljon meidänkin kylässä, joita tällaiset kilpailut kannustavat ja joille ne ovat tarpeen.

— Niin kai. — Jaakkola imaisi pitkän savun. — Mutta antaa niiden nuorempain yrittää.

— Nuorempain. Mies on tuskin puolivälissä neljättäkymmentä ja puhuu jo kuin harmaapäinen vanhus. Eukko sinun pitäisi ottaa, niin nuortuisit.

Jaakkola naurahti toisen touhulle, mutta Mattila ei hellittänyt:

— Niin, eukko. Näethän jo tuosta puutarhastasikin, mitä nuoren naisen käsi vaikuttaa. Ennenhän se oli kuin mikäkin hautausmaa. Kuka tietää, vaikka jo sillä silmällä katselisitkin sitä…

— Älä höpise, vaan käy sisälle tupakoimaan.

— Kiitos, mutta en nyt jouda, sillä konsulentti lupasi tulla meille yöksi. Tule sinäkin sinne! On vielä jotain pullonkin pohjalla. Pidettäisiin hauska ilta.

— Toisella kertaa, vastasi Jaakkola. — Ei haluta tällä haavaa.

— Miksei haluta? Tule pois vaan. Vai aiotko — kysäisi Mattila ilveillään, hypätessään pyörän selkään — aiotko lähteä tavanmukaiselle kesämatkallesi?

— Kuka tietää, tuumi Jaakkola itsekseen, jääden katselemaan akkunanpieleen nojaten.

Mattila polki kovaa vauhtia ja näkyi jo kääntyvän talonsa pihalle.

— Ottaa eukko! Lähteä kesämatkalle! myhäili hän istuutuessaan keinutuoliin ja tuprutellessaan savuja sikaristaan.

Siitä sitten ajatus alkoi kulkea. Elpyivät vanhat muistot, heräsi vanhoja mielikuvia, syntyi uusia.

* * * * *

Hän oli Jaakkolan lapsista nuorin. Vanhempien kuoltua hän oli joutunut ostamaan kotitalon toisilta perillisiltä, jotka jo olivat ehtineet lähteä lentoon ja pesiytyä mikä minnekin. Vanhin, Amanda, oli emäntänä Loimaalla, Iisakki oli nainut toiselta puolen pitäjää nuoren, varakkaan lesken valmiine taloineen ja lapsineen, ja Kustaa hääräili isäntänä tuolla metsänreunassa puuntavassa Mäki-Uotilassa. Martti oli vasta palannut Hämeenlinnasta sotapalvelustaan suorittamasta, kun äitimuori kuoli, ja kun toisilla perillisillä jo oli vankat olot ja talot kullakin, joutui kotitalo hänelle.

Kymmenen vuotta hän oli nyt hallinnut taloaan ja sen ajan kuluessa suorittanut toisten perillisten osuudet. Hän ei ollut raskinut paljon kajota metsään — siellä kasvoi komeita punakylkisiä petäjiä ja harmaanaavaisia kuusia kyllälti — vaan oli yrittänyt ottaa maasta ja karjasta irti sen minkä tarvitsi, ja oli siinä niin onnistunutkin, että nyt oli jokseenkin velaton mies.

Mutta niinpä olikin aika kulunut niin tyystin työhön ja toimeen, ettei häneltä sitä ollut paljoakaan liiennyt huvituksiin, joihin hänellä muuten ei koskaan ollut erikoista haluakaan ollut.

Hänen tavanmukainen kesämatkansa!

Hän tiesi kyllä, että kylällä sille hyväntahtoisesti naureskeltiin ja pilaakin siitä laskettiin, mutta hän ei voinut sille mitään, että hänen kerta vuodessa, tavallisesti heti kevättöiden ja kylvöjen päätyttyä, piti päästä hieman tuulettumaan. Tuon matkan jälkeen tuntui talvikin hauskemmalta vastaanottaa, sillä paitsi tätä kesämatkaansa hän ei juuri muuta liikkunutkaan. Pari kertaa pikimmältään Turussa vuoden mittaan ja joskus vuosien väliajoilla sukulaisissaan.

Hänen kesäinen matkareittinsä kulki säännöllisesti Hämeenlinnaan, Helsinkiin, Turkuun ja sieltä kotiin. Uskollisesti hän oli yhdeksänä kesänä kulkenut tämän reitin. Vain kerran hän oli sen jättänyt kiertämättä, käväisten sensijaan Tukholmassa erään halpahintaisen huvilaivamatkueen mukana.

Hän piti yksinäisyydestä. Siksi hän matkustikin aina ilman seuraa, vaikka väliin yksi ja toinen pitäjän nuorista isännistä olisi mielellään lyöttäytynyt mukaan. Mutta yksin, silloin vasta ihminen tuntee olevansa vapaa, ajatteli hän. Saa olla kuten tahtoo ja mennä mihin tahtoo, vaikka hän ei mennyt muualle kuin Hämeenlinnaan, Helsinkiin ja Turkuun… Hän istui vakavana junassa sikaria poltellen, kuunteli naapurien tarinaa ja itsekin otti siihen osaa, pistäysi Toijalassa kolmannen luokan ravintolassa ja söi pari voileipää, ryypäten puolikkaan olutta palan painikkeeksi, ja junan saapuessa Hämeenlinnaan hän jo seisoi valmiina ja sotilaallisen ryhdikkäänä vaunusillalla.

Hämeenlinna… Se oli hänen mielestään paras ja hauskin kaupunki, ja siellä hän matkallaan kauimmin viipyikin. Kaikki hänen hauskimmat muistonsa liittyivät tähän kaupunkiin, nuoruuden ja sotilasaikain muistot… Hän tutki joka kerta tarkkaan Aulangon, katseli kaupungin puistot ja kulki katua alas, toista ylös. Siirtyi kasarmien luo ja viipyi siellä tuntikausia. Sielläpä siellä hän aliupseerina aikoinaan komenteli nahkapoikia… mutta toiset ja vieraat ovat siellä nyt olijat. Ei kaiu iloiset sotilaslaulutkaan sieltä enää, mitä surullista veisannee tuokin poika tuolla akkunassa… Toiset ihmiset, toiset tavat… Kas noita hulttioita, kun ovat antaneet portin rappeutua, ja vahtikoppikin on värinsä menettänyt… Kulkiessaan puistoissa hän muisteli menneitä iloisia päiviä… Tässä penkillä, tämän vaahteran alla hän ensi kerran halaili Hilmaa, ja tuota käytävää pasteeraili Marin kanssa kuutamoilloin ja syötteli sille rinkilöitä ja makeisia… Missä maailman kolkassa mahtavat nekin tyttöheilakat nyt olla…? Ähää, naapurit ja kylänmiehet, ei tämä poika sentään olekaan ollut sellainen jöröjukka kuin ehkä luulette… Se sotilastakki… ette te siviilimiehet kykene sotilaan rinnoille näissä… näissä lemmenasioissa, — lopetti hän hymähtäen vanhoille muistoilleen.

Emäntä sinun pitäisi ottaa, niinhän se Mattila sanoi, jatkoi hän ajatustaan. Todella, olihan hän sitä tuuminutkin. Taloudenkin kannalta se olisi tarpeen. Täti, joka oli hänen talouttaan hoitanut, oli vuosi sitten kuollut. Niin kauan kuin täti eli, ei hän ollut huomannut emännän välttämättömyyttä. Mutta kun täti kuoli, ei hänellä ollut ketään, kenen puoleen huolineen ja asioineen kääntyä. Veljistään ja sisarestaan hän oli jo ehtinyt vieraantua, ja Lyyli taas… niin no, hän oli sentään vieras, niin hyvin kuin muuten toimensa hoitikin.

* * * * *

Hän havahtui, kun Lyyli tuli laittamaan hänen vuodettaan. Hän tarkasteli tyttöä salaa tämän siinä puuhatessa. Hän oli vuoden varrella oppinut pitämään Lyylistä hänen ahkeruutensa ja hiljaisen käytöksensä takia.

Mutta hän ei ennen ollut sentään huomannut häntä näin miellyttäväksi. Hän oli solakka ja täyteläinen, ruskea tukka kiilsi kylvystä vielä kosteana, ja poskilla oli terve puna. Tasaisesti kohoilevan poven pehmeät muodot kuvastuivat selvästi valkoisen paidan läpi. Hän ei ollut huolinut enää saunasta tultuaan pukea puseroa ylleen ja oli paljain jaloin.

… Hänestä taitaisi saada hyvän emännän? Ei mutta siitähän riittäisi ihmisille puhumisen ja leikin aihetta: hän, suuren talon isäntä, joka saisi kenen tyttären hyvänsä, naisi Lyylin, emännöitsijänsä… Antaisi heidän vain puhua ja ilvehtiä, mitä hän niistä välittäisi… Pääasia on, että tyttö on hyvä ihminen, olkoonpa sitten talon- tai torpantytär… Mutta mahtaisiko tyttö hänestä välittääkään, tällaisesta jurosta köriläästä?

Hän tunsi mielensä niin kevyeksi hauteessaan tällaisia ajatuksia, että hänen täytyi hyrähtää hiljaiseen nauruun. Lyyli katsahti kysyvästi häneen.

— Mitä se isäntä siinä itsekseen ilakoi? uteli hän ihmeissään.

— Arvaa! virkkoi hän hilpeästi.

— Kunhan ei vaan olisi naima-asiat mielessä, tokaisi Lyyli käsi oven rivassa.

— Sinäpä sen sanoit, kiusotteli Jaakkola. — Eikö sillä Lyylillä vielä ole sulhasta tiedossa?

— Kaikkea vielä, nauroi Lyyli mennessään itsekseen ihmetellen muulloin niin harvapuheisen isäntänsä hilpeätä tuulta.

* * * * *

Jaakkola koetti saada unesta kiinni, mutta se ei ottanut onnistuakseen. Hän vääntelehti ja kääntelehti, koetti olla mitään ajattelematta ja tuijotti pitkät hetket kattoon…

Puhelin soi.

— Perhanan pojat! kirosi hän sängystä noustessaan.

Hän aavisti kuka soitti, sillä hän tunsi Mattilan tavat. Aivan oikein,

Mattilahan se oli.

— Ei, en viitsi enää näin myöhään… Ei, kaikki on lopussa… En sittenkään… Kuinka vaan haluatte.

Hän väänsi loppusoiton, veti housut jalkaansa ja pani tupakan.

— Perhanan pojat, jämäsi hän keinutuolissa kiikkuessaan. — Eivät anna yörauhaa, vaan soittaa ritkuttavat läpi yön… Tietysti ne vielä kompuroivat tänne… Kas niin, siinä ne jo ovatkin.

Pihalle suhahti kaksi polkupyörää, ja Mattila ja konsulentti astuivat hiljaa kolistellen sisään.

— Täällä se vain murjottaa ja mätänee siihen paikkaan, kun ei missään liiku! pauhasi konsulentti iloisesti.

Mattila otti taskustaan pullon ja asetti sen pöydälle, Jaakkola löysi piirongistaan kolme lasia ja kävi kellarista muutaman pullon limonaadia, ja jokainen valmisti itselleen mieleisensä seoksen.

Tarinoitiin ja maisteltiin.

Lopulta Mattila alkoi tapansa mukaan kehua vaimoaan, ja Jaakkola kuunteli hartaana. Konsulentti istui keinutuolissa silmät kirkkaina ja vihelteli hiljaa.

— Kyllä minä, sanoi Jaakkola, joka mielellään, niin vanhapoika kuin olikin, puhui naisista, — kyllä minä en vaan uskaltaisi liittäytyä toiseen. Sattuisi vielä saamaan minkälaisen äkäpussin tahansa, ja silloin olisi totinen paikka edessä.

— Mitä sinä, pisteli Mattila. — Mies pelkää jo hameen heilahdustakin.

— Älä, älä, hymyili Jaakkola. — Sinua kyllä on siinä suhteessa onnistanut.

— Mies saa ja mies pääsee minne tahtoo, leventeli Mattila. — Kun minä riiailin ja tytön vanhemmat panivat vastaan, se vain kiihotti minua. Kerran sitte yöllä, hän oli jo makuulla, minä istuin tuolilla hänen vuoteensa ääressä ja valitin kohtaloani. Uhkailin hyppääväni vaikka kaivoon, jollen häntä saisi omakseni. — »Mitä sinä kaivoon hyppäisit, hölmö», nauroi tyttö, »hyppää ennemmin tänne viereeni!» — No, minä hyppäsin sinne, sinne jäinkin, ja sitä mukaa oli asia valmis. — Niin sitä pitää menetellä. Häh!

Konsulentti remahti nauruun.

— Olipa se reima tyttö.

— Mutta voi sitä saada liiankin reiman, vilkastui Jaakkola, jonka kieli oli hieman kirvottunut. — Niinkuin esimerkiksi velipoikani, tuo Mäki-Uotila. Sillä sitä vasta on morakka muija. Käydessäni äsken siellä jouduin kuulemaan heidän kotihartauttaan. Jo porstuaan kuului emännän kiivas ääni, mistä lie turhasta suuttunut, ja isännän hätäinen, puolusteleva puhe. — »Hiljaa!» jyrisi emäntä. »Minä tässä talossa komennan. Äläkä luulekaan minun miestä pelkäävän, vaikka hametta kannankin… ehei!» Ja sitten jalka paukahti lujasti lattiaan… Sellaisen akan kanssa mies on helisemässä.

Kaikki nauroivat.

— Mutta kun ei valitse sellaista, tankkasi Mattila.

Ja sitte hän alkoi selitellä, mistä hyvän vaimon tuntee. He syventyivät kaksin pohtimaan tätä pulmallista asiaa, mutta konsulentti ei viitsinyt kuunnella heidän juttujaan, vaan pistäytyi pirttiin selittämään talon voudille turnipsinviljelyksen siunauksia. Istuen voudin sängyn laidalla ja takoen käsin polviaan hän puhui kovalla äänellä ja innostuneesti. Vouti nojasi päätään kyynäsvarteensa, imi konsulentilta saamaansa paperossia, kuunteli ja muhoili. Muurin vieressä olevasta tyttöjen sängystä kuului tukahutettua naurun tyrskettä, kun tytöt peittonsa piilosta kuuntelivat konsulentin kovaäänistä esitelmää ja voudin myhäilevää myöntelemistä.

Aurinko jo loisti idän taivaalla, kun vieraat poistuivat.

Jaakkola antoi akkunan jäädä auki, ja päästyään vihdoin uneen hän oli yhä kuulevinaan Lyylin heleän naurun.

Aamulla hän läksi kesämatkalleen Hämeenlinnaan, Helsinkiin, Turkuun…

III

Tytöt olivat iltalypsyllä.

Tarhassa surisi kokonainen parvi kiukkuisia kärpäsiä, joita lehmät huiskivat vihaisesti hännällään.

Joelta kuului tukkilaisten huutoja ja hoilausta. Koskeen syntyi nähtävästi ruuhka, koska kuuluivat huutavan puomia kiinni ja miehiä näkyi kiirehtivän jokitörmää pitkin koskea kohden hälisten ja naureskellen.

Hilma ja Mari puhella pälpättivät lypsäessään iloistaan ja tukkipojistaan.

— Eikö sinustakin olisi hauskaa, että tukkilaiset vielä jonkun aikaa viipyisivät meidän kylässä? Tulisipa vaan ruuhka ruuhkan jälkeen, etteivät pääsisi lähtemään, virkkoi Hilma.

— Kai se sinulle olisi mieleen, vastasi Mari naureskellen.

— Ikäänkuin ei sinulle mukamas. Älä ole olevinasi, kyllähän minä tiedän, että se sinustakin olisi hauskaa. Missä sinä eilenkin illalla myöhään kukkuilit? Kosken ranta ja keväinen yö ovat vaarallisia nuorelle ihmiselle, kiusotteli Hilma.

Mari oli vielä aivan nuori, melkein lapsi. Hän painoi katseensa maahan eikä ollut kuulevinaankaan Hilman jaaritusta… Hän oli istunut illalla rannalla ja kuunnellut kosken kohinaa. Siihen oli yhtäkkiä hänen rinnalleen hämärästä ilmestynyt naapuritorpan poika, lapsuudentuttava, joka oli uitossa mukana. Olivat jutelleet keskenään, poika oli katsellut häntä niin lämpimin silmin, että hänen sydämensä oli alkanut sykkiä tavallista nopeammin, ja erottaessa puristanut hellästi ja kauan hänen kättään, mutta eihän siinä mitään pahaa liene. Mitä se Hilma joutavia? Mari hymyili onnellisena itsekseen.

»Puomi auki!» kajahti samassa tukkilaisten hoilaus.

— Nytkö ne sen jo saivat puretuksi! harmitteli Hilma. — Mitä oikein sydämestään toivoo, se ei koskaan täyty.

Mari ei voinut olla naurahtamatta toisen touhulle. Mitä se merkitsee, lähtevätkö tukkilaiset tänään tai huomenna, kun ne kuitenkaan eivät ainiaaksi voi kylään jäädä. Jos se kerran on tullakseen, se, josta Marilla jo oli hiljainen, onnellinen aavistus, niin se tulee, ja sitä kyllä jaksaa odottaakin…

Lyyli kuunteli vaieten heidän juttujaan.

Valkoisena, tasaisena suihkuna solisi lämmin maito hänen sormiensa lomitse lypsinkiuluun.

Hän oli jälleen saanut Heikkilältä kirjeen, missä tämä kirjotti tulevansa illalla tapaamaan häntä, koska muka »ei voi saada rauhaansa, ennenkuin on saanut sovittaa tai ainakin anteeksi Lyyliltä».

Pyh! Hän hymyili katkerasti. Ikäänkuin uskoisi tuon miehen sanoja! Ja vaikkapa hän tottakin kirjottaisi, entä sitten? Hän ei kuitenkaan koskaan suostuisi häneen. Heidän välillään oli kaikki lopussa.

Hän tunsi melkein ruumiillista pahoinvointia ajatellessaan Heikkilää.

Kyllä saat minua odottaa, mietti hän rypistäen kulmiaan.

— Siivolla siinä! ärjyi Hilma ja alkoi kaataa kiulunsa sisällystä aidan takana olevaan isoon maitokannuun.

Lyyli vilkaisi sinne.

Muuan tukkilainen oli pysähtynyt aidan taakse pyytäen piloillaan saada juoda maitoa Hilman kiulusta. Kun ei sitä saanut, hän kostoksi kutitteli Hilmaa leuan alta tämän tyhjentäessä kiuluaan. Hilma koetti vältellä, kirkui ja kikatti, maitoa roiskahti vähän maahankin, ja viimeisen tilkan hän viskasi tukkilaisen silmille.

— Siitä sait pyytämääsi!

— Peijakas sitä sisua!

Tukkilainen pyyhki kämmenellään kasvojaan ja nauroi.

— Kuka käski tulla hyväilemään toisen omaa! virnisteli Hilma ja kyykistyi jälleen lypsämään.

— Sen kun omakseni luulin, veisteli tukkilainen. — Mutta rientäkää, tyttökullat, kohta alkaa Rantalassa läksiäistanssit. Huomenna mennä huristavat koskesta viimeiset tukit. Pelkään monen tytön jäävän itkeä tillittämään, sillä tukkien mukana vierii kylistä iloinen mieli ja remseät pojat.

Hilma nakkasi niskojaan.

— Ym — mym, tuollaisiakin mokomia!

Lyyli hymyili, ja hiljainen Mari tyrski naurusta.

— Sittepä nähdään, kun vuosi on kulunut.

Tukkilainen heitti ilvehtien keksin olalleen ja lähtien rantaan huusi vielä:

— Muistakaakin tulla!

— Tullaan, tullaan, jos haluttaa, vastasi Hilma.

— Kai mennään? Etkö sinäkin, Lyyli, tule? kysyi Mari.

— Se on tietty, nythän ei ole isäntäkään kotosalla, kiiruhti Hilma väliin.

Hän loi ilkamoivan katseen Mariin ja jatkoi kujeillen:

— Eikä isäntä siitä pahastune.

Lyyli oli suuttuvinaan.

— Ole vaiti! Mitä minun isännästä tarvitsee välittää enempää kuin teidänkään. Menen minne menen, olen missä olen.

Hilma kiusotteli:

— Älä yhtään kielläkään. Kyllä minä olen huomannut, miten se sinua kiilaa ja kaartaa. Tekisit vain pian asiasta selvän.

Lyyli nousi ja kaatoi maidon vaahtoavana koskena kannuun.

Toisetkin tytöt saivat vihdoin lehmänsä lypsetyiksi.

»Puomi kiinni!» kaikui joelta pitkäveteisesti tukkilaisten iltahuuto.

* * * * *

Kauas tielle kuului Rantalan avoimesta ovesta hanurin soitto ja tanssin töminä.

Lyylikin, vaikkei tavallisesti tansseissa käynyt, oli lähtenyt mukaan.

Tänä iltana hän tahtoi pitää hauskaa.

— Tule armaani, tule jo! hoilotti äskeinen tukkipoika tullen heitä vastaan ovessa ja kietaisten kätensä nauravan Hilman uumille vei hänet tanssiin.

Lyyli ehti tuskin istuutua penkille, kun jo sorea tukkilainen tuli pyytämään häntä.

Ja hän tanssi kuin uhalla. Kun yksi väsyi, hän siirtyi toisen käsivarsille. Silmät puoliummessa, poskilla heleä punerrus, taukoamatta, huohottaen…

Vilkaistessaan kerran sattumalta akkunasta hämärään iltaan hän oli näkevinään Heikkilän nojautuvan piha-aitaa vasten puun varjossa. Mutta kenties hänen silmänsä pettivät. Oli sitäpaitsi jo niin hämäräkin, ettei hän ollut siitä aivan varma, eikä hänellä ollut aikaa tarkemmin tähyillä.

— Ja mitä se minuun kuuluu, ajatteli hän itsekseen. — Odottakoon ja seisokoon missä tahansa vaikka tuomiopäivään asti. En mene!

Vihdoin hän väsyi ja salli sen sorean tukkilaisen, joka häntä ahkerimmin oli tanssittanut, tulla saattamaan.

Hämärässä heidän edellään kulki muuan pari. Hän oli heissä tuntevinaan Hilman ja sen äskeisen pojan, joka siellä tarha-aidan takana oli jutellut. Hän joudutti hieman askeleitaan. Oikein oli arvannut. Ne ne olivat. He kulkivat käsikynkässä. Heillä mahtoi olla jotain tärkeätä puhuttavaa, koska päänsä olivat melkein toisissaan kiinni. He poikkesivat peltotielle, joka vei yksinäisen heinämakasiinin luo. Hän näki heidän häviävän hämärään ja oli kuulevinaan Hilman lyhyen naurahduksen. Joku ovi kuului avautuvan kitisten ja heti taas hiljaa kolahtaen painuvan kiinni, sitte oli kaikki hiljaista…

Hän hätkähti, kun saattajansa laski kätensä hänen käsivarrelleen ja alkoi hiljalleen vetää häntä puoleensa. He olivat juuri Jaakkolan riihen kohdalla, joka mustana ja salaperäisenä kohosi tien varrella.

Kiivaasti hän tempasi kätensä irti ja pakeni tien toiselle puolelle. Hän kuuli saattajansa sopertavan jotakin, mutta ei kuunnellut sitä. Hän kulki nopein askelin, sivuilleen katsomatta.

Hetken aikaa tukkipoika seurasi hänen rinnallaan, mutta kun ei saanut vastausta kysymyksiinsä, niin jättäytyi jälelle mutisten: »vai ylpeitä ollaan», kunnes teki täyskäännöksen ja läksi uljaasti vihellellen takaisin Rantalaan.

— Mene, mene! kiukutteli Lyyli itsekseen. — Ja paremmalla onnella! On siellä kyllä sellaisia tyttöjä…

Inho värisytti häntä, ja miltei juoksujalkaa hän riensi eteenpäin.

* * * * *

Hän oli jo tullut Jaakkolan pihalle ja sävähti, kun huomasi miehen nousevan penkiltä suuren piilipuun alta.

— Lyyli! kuului hiljainen ääni.

Se oli Heikkilä. Se vielä puuttui! Lyyli ei ollut kuulevinaan, vaan astui kuistia kohden.

— Lyyli, olen odottanut sinua neljättä tuntia.

Heikkilä oli astunut puun pimennosta hämärälle pihalle ja tarttui häntä käteen.

— Talossa ei näy olevan ketään kotona. Isäntä on varmaan matkoilla ja väki kai tansseissa. Kävin Rantalan pihan ulkopuolella, kun kuulin sieltä soittoa, ajattelin, että olet siellä, mutta en nähnyt sinua. Odotin siis täällä. Tule istumaan tänne penkille…

Lyyli totteli konemaisesti. Arvasinhan, että se, joka siellä aitaa vasten nojaili, olit sinä, ajatteli hän harmissaan.

Ääneen hän sanoi tylysti:

— Mitä sinä minusta tahdot? Olenhan pyytänyt sinua jättämään minut rauhaan.

— Mutta kun minun rauhani on mennyttä. Etsin sitä sinulta.

Heikkilän ääni oli hiljainen ja nöyrä.

Lyyli naurahti lyhyesti.

— Älä! hämmentyi toinen. — Unohda mikä on ollut ja mennyt. Koettakaamme yhdessä korjata se.

— Korjata kyllä, mutta ei yhdessä. Ei meistä kahdesta ole yhteistyöhön. Kumpikin tahollaan ja omaa onneaan kokoomassa, ei yhdessä. Unohtaa! Siitä hetkestä asti, jolloin sinä, muistatko, tylysti nauraen työnsit minut luotasi, olen unohtanut kaiken, mikä välillämme on ollut, enkä toivo sinultakaan muuta.

— Mutta en minä. En tiedä mistä se johtuu, että nyt vasta, lähdettyäsi, olen oppinut pitämään sinua arvossa ja kalliina. Ja minä mieletön kun kuvittelin, tehdessäni väärin sinulle, etten milloinkaan tulisi sitä katumaan. Nyt…

Hän laski kätensä Lyylin polvelle.

Lyyli vavahti ja siirtyi kiivaasti kauemmaksi.

— Ei, älä pelkää! Sinä käsität minut väärin! jatkoi Heikkilä hyväilevällä äänellä. — Katso, en yksin sovittamisen takia janoa sinua, vaan siksi, että pidän sinusta niin paljon. Siellä kotona tuntuu nyt niin tyhjältä ja autiolta. Tulethan sinä sinne…

Lyyli hengitti raskaasti. Hän pelkäsi päätöksensä alkavan horjua. Olihan hänelle nyt tarjolla se tulevaisuus, josta hän kerran oli uneksinut, huoleton, riippumaton tulevaisuus, ja häntä liikutti tavallaan Heikkilän rukoileva, avuton puheensävy, mutta toisaalta hän tunsi vaistomaisesti, että hänen nyt täytyi olla kylmä ja luja. Sillä hän tunsi tällä hetkellä selvemmin kuin koskaan ennen, ettei hän enää kaiken sen jälkeen, minkä Heikkilä sanoillaan ja käytöksellään kerran oli särkenyt, voi milloinkaan rakastaa häntä. Hän voi korkeintaan sääliä tuota miestä. Jos ottaisi tarjouksen vastaan, saisi hän halveksia itseään elinaikansa, eikä hänelle tulisi onnea ja rauhaa milloinkaan.

Ei, ei!

Hänen itsesäilytysvaistonsa oli herännyt. Hän nousi. Nähdessään toisen istuvan pää käsien varassa hän sanoi tukahtuneesti, mutta varmasti:

— On turha puhua tämän pitemmälti tästä. Siitä ei kuitenkaan synny mitään hyvää. Anteeksi — sen suon kernaasti, mikäli se minusta riippuu ja minulla anteeksiannettavaa on, mutta palaamaan sinun luoksesi — siihen en suostu. Meille molemmille on parempi näin.

Hän ojensi kätensä hyvästiksi. Heikkilä nousi hitaasti, tarttui tarjottuun käteen ja lukiessaan hänen silmistään horjumattoman päätöksen lausui hiljaa ja verkalleen:

— Kiitos, että ainakin ystävinä erotaan, vaikka olinkin kuvitellut tämän tapaamisemme aivan toisin päättyvän.

Hän kääntyi äkkiä ja poistui pihalta raskain askelin.

Lyyli istahti uudestaan penkille ja katseli, kuinka Heikkilä oikotietä myöten läksi painumaan kotiaan kohden läpi hiljaisten, hämäräin metsien.

Hän tunsi mielensä nyt paljon keveämmäksi, kun kaikki heidän välillään oli näin hyvin päättynyt, vaikka hänkin olisi toivonut sen hieman toisin, arkipäiväisemmin loppuvan. Häntä melkein harmitti toisen nöyrä, rukoileva käytös.

Oli miten oli.

Tämä oli sittenkin ensimäinen ratkaiseva käänne hänen elämässään. Muistellessaan äskeistä keskustelua, Heikkilän alakuloista puheensävyä ja hänen laahustavia, raskaita askeleitaan ei hän voinut olla tuntematta jonkinlaista liikutusta mielessään. Siinä päättyi sentään kahden ihmiselämän yksi kehityskausi, kahden ihmiselämän, jotka hetkeksi olivat joutuneet koskettamaan toisiaan, mutta nyt iäksi eronneina alkoivat taas vieriä kumpikin omaa tuntematonta rataansa…

Mitä oli toinen elinkausi kantava hänelle helmassaan?

Hänen silmänsä alkoivat omituisesti hämärtyä, ja jotain kosteata tuntui valuvan poskille. Hän ei kauempaa voinut hillitä itseään, hänen olkapäänsä alkoivat suonenvedontapaisesti hytkyä, ja hän itki ikäänkuin vapautuakseen kokonaan kaikesta, mikä oli mennyt, ja valmistuakseen siihen, mikä tuleva oli, uuteen, parempaan, vaikkapa kieltäymyksiäkin täynnä olevaan elämään…

Hän säpsähti, kun joku kosketti häntä hiljaa olkapäähän. Hämärässä hän näki Jaakkolan seisovan edessään.

— Mikä sinun on? Sinä olet itkenyt?

Jaakkola katsoi tutkivasti häneen.

— Itkenyt — enhän, sanoi Lyyli nopeasti pyyhkien kyynelensä. — Miten te niin hiljaa pääsitte tulemaan, etten kuullut tuloanne ollenkaan?

— Tulin viimeisessä junassa ja palautin kievarikyydin Rantalan kohdalta takaisin. Astelin lopun matkaa jalan. Kuului täältä kuin joku olisi itkenyt. Mikä sinua vaivaa?

— Vaivaa? Ei mikään! Minkä minua sitte pitäisi vaivaaman? Mutta minä unohdan, teidän on tietysti nälkä matkalta tultuanne, pitää rientää laittamaan edes voileipää ja maitoa teille, hätäili Lyyli ja kiiruhti juoksujalkaa sisälle.

Jaakkola seurasi hitaasti häntä, matkalaukku kädessä.

IV

Oltiin heinässä.

Jaakkolan väki, joka aamulla varhain oli eväineen lähtenyt kaukana olevalle heinäpellolle, oli päässyt päivälliseltä.

Lyyli korjaili ruuan tähteitä, huuhtoi läheisessä lähteessä astiat ja sammutti tarkoin tulen padan alta.

Miehet olivat heittäytyneet ruokalevolle mikä minnekin. Vanhemmat naiset istuivat makasiinin sillalla ja huojutellen itseään juttelivat kaiken maailman asioita. Tytöt kerääntyivät kedolle makasiinin katveeseen, ja heidän seuraansa liittyi nuorempia miehiä tarinoimaan ja vehkeilemään.

Jaakkola lojui vähän edempänä heinäkarheen päällä auringon paahteessa. Hän makasi velttona selällään, hattu silmillä, tirkistellen sen reunojen alitse korkealla kaartuvaa, pilvetöntä taivasta, ja aprikoi.

Paarmat ja hyttyset surisivat. Hevoset purra rouskuttivat makeata heinää. Kuului hiljaista puhetta, kuorsahtelua ja silloin tällöin vallatonta naurun tyrskettä.

Hän ei kesämatkansa jälkeen tuntenut itseään oikein tyytyväiseksi eikä oloaan miellyttäväksi niinkuin aina ennen. Joku omituinen yksinäisyyden tunne oli vallannut hänen mielensä. Miksi ponnistella ja mitä varten elää? Vuodet tulevat ja menevät toistensa kaltaisina tuomatta mitään muutosta tähän yksitoikkoisuuteen. Mitä varten siis tehdä työtä ja hiihtoa aamusta iltaan? Vierisihän elämä omiakin aikojaan hiljalleen eteenpäin.

Hän painoi hatun syvemmälle silmilleen, aurinko paahtoi tukahuttavasti.

Näin ei voinut eikä saanut jatkua. Hän oli päättänyt muuttaa leikin todeksi: ottaa emännän itselleen. Senkö lempoa tässä suotta rehkii ja raataa! Sukulaisten hyväksi! Hän tiesi hyvin, että ne mielellään soisivat hänen elävän ja kuolevan vanhanapoikana, jotta sitte saisivat periä hänet. Mutta eipäs! Naimisiin tämä poika menee, että rytisee… Hän olikin jo muutamia katsastellut, vaikka ei vielä mieleistään löytänyt. Useimmat tyttäret eivät muuta kuin kamarissa istuisi, juhlilla laahaisi ja muotilehtiä tutkisi, korkeintaan keittokirjan kimpussa hyörisi… Niinkuin sekin Kulmalan Maiju, jota hänelle jo kauan oli toimiteltu. Hän oli äsken käynyt siellä asialla. Miten se hymyili ja kiemaili — sen taidon ne kyllä osaavat, peijakas! — miten se muka sulhastensa runsautta kehuakseen liverteli: »Niin… ja sitte pistäydyin samalla matkalla vielä tervehtimässä muuatta vanhaa, hyvää ystävääni, joka niin hartaasti oli pyytänyt minua edes hetkeksi tuomaan päivänpaistetta hänen poikamieskotiinsa. Sieltä jäi mieleeni kaksi niin kaunista muistoa, arvatkaahan! Toinen: kun kaaduin pyörältä, mutta hän ennätti temmata minut syliinsä, niin että molemmat kierähdimme maantienojaan, ja toinen: kun lintu laulaen lensi makuukamarini avoimesta akkunasta sisään. Ajatelkaahan!…» Hyi saakeli! Ikäänkuin hän ei avosylin takertuisi ensimäisen miehen kaulaan, jos tämä vain voisi tarjota hänelle huolettoman tulevaisuuden. Ei sellaisista hepsakkeista ole mihinkään. Työtä pitää osata ja viitsiä tehdä… Niinkuin tuo Lyyli esimerkiksi, siinä on herttainen ja työteliäs ihminen…

Makasiinin luota kuului kimakka kirkaisu ja hillitön naurun remahdus.

Hän käännähti vatsalleen ja kohotti laiskasti päätään. Renki Ville oli saanut paarman kiinni ja vaivihkaa soluttanut sen Hilman niskaan.

— Voi pahus, minkä teki! nauroi Jaakkolakin.

Hilma hyppi ja kirkui, toiset huusivat ja nauroivat.

Hilma koetti käsin saada sitä pois, mutta lopulta hänen täytyi pujahtaa makasiinin taakse vapautuakseen kiusanhengestään. Hetken kuluttua hänen onnistui kaataa mitään pahaa aavistamattoman Villen niskaan kiulullinen kylmää lähdevettä. Ville ponnahti pelästyneenä pystyyn, kiroili ja pyristeli.

— Ota kiinni, jos saat! huudahti Hilma ja kirmaisi pakoon.

Ville karkasi perässä. Syntyi kiivas kilpajuoksu. Hilma härnäili ja kiusotteli, kunnes kompastui ojaan tiheän timoteiheinän taakse…

Jaakkola nousi ja rupesi valjastamaan hevosia niittokoneen eteen.

Toiset seurasivat hänen esimerkkiään, kiskotellen, haukotellen. Kohta alkoi viikate suhahdella, harava laulaa ja niittokone sätkyttää.

Hän oli katsellut ja mielessään punninnut Lyylin hyviä ominaisuuksia. Joka päivä seurasivat hänen katseensa hyväillen ja arvostellen Lyyliä, hänen liikkeitään ja hommiaan. Lyyli oli arvatenkin sen huomannut, ensin se oli punastellut ja aristellut, mutta vähitellen kai tottunut hänen äänettömään tarkasteluunsa, koska toisinaan oli iloisesti, jopa rohkeastikin hänelle hymyillyt.

Totta olikin, Lyyli oli huomannut Jaakkolassa heränneen mielenkiinnon, eikä hänellä ollut mitään sitä vastaan. Kaipasihan hän toveria ja rakkautta. Tuon vakavan, hiljaisen miehen turviin voisi kuka nainen tahansa antautua. Hänestä voisi saada todellisen ystävän, jonka kanssa uskaltaisi elämään astua… Hän vilkaisi taakseen, kun koneen rätillä alkoi kuulua lähempää… Mutta eihän hän minulle kuulu, vaan jollekulle toiselle, onnellisemmalle, jatkoi hän ajatuksiaan… Miksei hän saata olla yhtä huoleton ja suruton kuin tuo Hilma, joka on unohtanut keväisen tukkipoikansa ja palannut takaisin Villen pariin? Se sittenkin taitaisi olla paras elämän osa, löytää ilo ja tyydytys jokaisesta haihtuvasta hetkestä…

Mutta ei, hänen luonteensa ei soveltunut sellaiseen elämänlaatuun, se oli siihen liian jäykkä ja umpimielinen.

Hän kuuli koneen sätkyttävän aivan takanaan ja tunsi Jaakkolan katseiden hivelevän ruumistaan, mutta hän ei viitsinyt kääntyä, vaan antoi haravan sitä vihaisemmin soida. Katselkoon, ajatteli hän, tällainen minä olen!

V

Kauniita, heleitä heinäpäiviä…

Jaakkola aikoi ensi yönä kaataa viimeiset heinänsä. Piti pitää kiirettä, etteivät joutuisi sateen jalkoihin.

Väki tuli illalliselle. Hän määräsi sille huomisen päivän työt ja sanoi

Lyylille, joka tuli häntä vastaan pihalla:

— Viitsitköhän sinä tuoda minulle kahvia puoliyön ajoissa, se maistuisi hyvältä siellä pellolla.

Lyyli katsahti iloisesti häneen.

— Mielelläni, eihän tällaisina keveinä, valoisina öinä tee unikaan kiusaa.

Mattila, joka myös oli menossa yöksi konetta ajamaan, kulki juuri ohi ja huusi maantieltä:

— Ei, ja vaikka tekisikin, ei kuitenkaan ehdi nukkumaan. Heinä valmistuu, että humu kuuluu. Jos tällaista kiirettä olisi aina, ei ehtisi kuolemaankaan.

Yö oli lämmin ja tyyni.

Hieno, pehmeä sumu teki hämärän vieläkin salaperäisemmäksi.

Kuului ainoastaan koneen yksitoikkoinen sätkytys, hevosten hiljainen korskunta ja ruisrääkän alakuloinen valitus.

Jaakkola, Jaakkola, tuntui se hyrisevän, mitä hulluja tuumia sinä päässäsi haudot? Heitä ne pois, pois! Katso, kaikki katoo kerran, onni, elämä, sinä itse. Sinä itsekin yövyt kerran iäisyyteen, menet etkä ikinä palaa, et palaa. Mitä siis sillä väliä, kuinka elämänsä elää, ilossako vai murheessa! Työ on ainoa, jota ihminen ei voi välttää, ainoa, mikä muokkaa hänet kelvolliseksi siirtymään iäisyyteen. Hämärä on vaarallinen toveri, se hellyttää naisen sydämen, miehen mielen. Mutta kaikki katoo kerran. Varo, Jaakkola…

Hän silmäsi peltotielle.

Jo näkyi tien käänteessä häilähtävän valkoinen liina. Vaalea olento liikkui hämärässä, veräjä aukeni ja sulkeutui hiljaa paukahtaen, ja pitkin piennarta läheni Lyyli nopein askelin, kevyenä ja norjana.

Jaakkola pysäytti hevoset metsän reunassa saran päähän ja antaakseen niiden vähän hengähtää pani ne liekaan. Itse hän istuutui pientarelle odottamaan ja silmäili tyytyväisenä uljasta heinäpeltoaan, samalla seuraten syrjäkatsein Lyyliä, joka hiljaa hyräillen saapui.

— Tulin varemmin kuin määrä oli. Äiti kävi minua tapaamassa, ja kun sattui sama matka, läksin hänen seurassaan. Ei taida sentään haitata, vaikka aikaisemminkin saa kahvitilkan. Ja pysyyhän se sitäpaitsi lämpimänä pitemmänkin aikaa näiden varustusten sisällä.

Hän istuutui vastakkaiselle ojan reunalle, avasi korin ja otti sieltä esiin kahvikannun.

— Vai kävi äitisi siellä. Hän on vielä reipas ja terve ihminen. Sopisi hänen useamminkin pistäytyä meillä, puheli Jaakkola kahvia juodessaan.

Lyyli solmieli apiloista kukkakimppua, ruisrääkkä veteli pitkäveteistä virttään, ja hevoset syödä rouskuttivat heinää.

Ei kumpikaan puhunut. Hiljaisuus kaartui heidän ympärillään ja lauloi heidän sydämissään.

Jänis tulla kyyhötti metsästä pellolle, loikki hiljalleen muutamia askeleita ja keikahti takajaloilleen istumaan kuullessaan hevosen hirnahduksen.

— Katsohan!

Jaakkola viittasi kädellään.

Lyyli kääntyi ja hymyili. Hän oli ottanut liinan päästään, ja hänen kaunis, täyteläinen niskansa oli ihan Jaakkolan silmäin edessä.

Hän vihelsi hiljaa, jänis löi käpälällä korvaansa, kuunteli ja luimisteli, huomasi heidät, hypähti säikähtyneenä sivulle ja painui tasaista hölkkää metsään takaisin.

Jaakkola oli kiintynyt tuijottamaan tuota päivän paahtamaa, hiuskiehkurain kiertämää niskaa ja melkein säpsähti, kun Lyyli kääntyi ja virkkoi:

— Menipäs.

— Mikä? Niin… jo… meni kultansa luokse, vastasi hän hajamielisesti, kuin unesta heräten.

Lyyli naurahti hilpeästi.

— Jopa kai se sinne meni.

Hän nousi lähteäkseen ja seisoen ojan pohjalla alkoi kumarassa laittaa koriaan kuntoon. Jaakkola seurasi altakulmain hänen liikkeitään.

Miten se kävikään. Ojentuessaan suoraksi hän äkkiä horjahti, Jaakkolan kädet kiertyivät hänen vyötäisilleen, ja hän liukui Jaakkolan syliin, ennenkuin aavistikaan.

He hengähtivät syvään ja katsoivat toisiinsa hämillään, säikähtynein silmin.

Jaakkola, jonka huumasi nuoren ruumiin lämpö ja raikkaan ihon pyörryttävä tuoksu, puristi yhä lujemmin häntä itseensä ja hoki hiljaisella äänellä:

— Lyyli, Lyyli…

— Päästäkää minut, voi päästäkää!

Jaakkolan silmät etsivät Lyylin silmiä, ja Lyylin rinta puristui hänen rintaansa vasten. Äkkinäisellä liikkeellä Jaakkola kumartui Lyylin puoleen ja suuteli häntä.

Lyyli voihkasi hiljaa, painautui kiinteästi Jaakkolaa vasten ja puri hampaansa hänen huuliinsa. Sitte hän retkahti hervotonna taaksepäin lyöden päänsä pientarella olevaan kiveen.

Jaakkolan kädet heltisivät otteestaan, ja hän tuijotti huumaantuneena häneen. Lyyli makasi kuin kuollut; kohoileva rinta vain ahmi ilmaa.

Jaakkola katsahti hämmennyksissään ympärilleen. Mitä nyt?

Yön kostea henki jäähdytti hänen kuumia ohimoitaan. Hän alkoi selvitä huumauksestaan. Se, mikä kuohui hänen veressään ja kohisi hänen hermoissaan, terveiden, voimakkaiden aistien hurja ajo, tyyntyi vähitellen. Sijalle tuli suloinen rauha ja syvä kiitollisuus Lyyliä, maailmaa, kaikkea kohtaan. Hän on minun, elämä tuntuu ihanalta ja maailma kauniilta, riemuitsi hänen sydämensä.

Lyyli oli solunut hänen sylistään, niin että jalat olivat ojassa ja pää pientarella. Hän kumartui Lyylin viereen, kohotti hellävaroen hänen päätään ja silitti kömpelösti hänen hiuksiaan.

— Kas, mitä sinä nyt… puheli hän kuin lapselle, joka on loukannut itsensä ja jolle ei tiedä mitä tehdä. — Avaa toki silmäsi, Lyyli… minä tässä olen… eihän se mitään, kuule… minun syytäni kaikki… mutta minä pidän sinusta niin kovin, Lyyli…

Lyyli kohottautui verkalleen istumaan, katseli hämmentyneenä ympärilleen, punehtui ja sitaisten liinan päähänsä nousi ja läksi ääneti astumaan kotiin päin.

Jaakkola tähyili hänen jälkeensä, kunnes näki hänen häipyvän hämärään, ja rajaton, hiljainen riemu täytti hänen sydämensä.

* * * * *

Ruisrääkkä oli vaiennut, yö oli salaperäisen äänetön. Kone vain soitti yksitoikkoista säveltään.

VI

Niin se kävi.

Parin päivän kuluttua he menivät kihlamarkkinoille.

— Mitä siitä viivyttelystä. Kun se pitkistyy, niin se mutkistuu, ja sitä minä en tahdo, oli Jaakkola päätellyt.

Nousi hälinä kylässä. Kielet kävivät, puhelimet kilisivät, ja muijilla oli taajaan kahvikekkereitä.

Ajatelkaas sentään!

Ja Mäki-Uotilan emäntä läiskäytti kämmenellä reiteensä ja purpatti kuin papupata:

—… Sus siunatkoon! Vai naimisiin. Mies on järkensä menettänyt, hän on joutunut tuon kiemailijan pauloihin. Tai oikeammin hänen talonsa, sillä sitä se kai himoitsee. Ja veljesi… hän on niin syntiin vaipunut… että naimisiin.

— Älä, älähän nyt… koki isäntä tyynnyttää.

— Mitä? Enkö saisi puhua? Mitä hän vaimolla tekee, semmoinen jöröjukka?

Hän on tullut yhtä höperöksi kuin sinäkin.

— Niin kai, myönsi isäntä kiusaantuneena ja pakeni emännän sanatulvaa heinäpellolle.

Emäntä ei oikeastaan tarkottanut sitä, että miehensä hänet naidessaan olisi ollut höperö, mutta kun se kerran kiivastuksissa tuli sanotuksi, olkoon ja menköön!

Veljekset tapasivat toisensa tiellä.

— Minäkin tästä sitte aion akottua, myhäili Jaakkola. — Mitä sinä siitä arvelet?

— Minä? Mitäpä minä…

— Ei se taida kaikille olla mieluista, tämä minun naimiseni, jatkoi Jaakkola hyväntahtoisesti, sillä hän tunsi veljensä vaimon riuskan ja äkkipikaisen luonteen.

— No, mitä niistä… akkojen puheista, vastasi veli alakuloisesti, aavistaen mitä toinen tarkotti. — Olkoon onneksesi vaan!

Jaakkolan tuli melkein sääli veljeään nähdessään tämän hartiat hieman kumarassa ja veltoin askelin menevän heinäväkensä luo.

— Kullakin oma ristinsä! hymähti hän.

* * * * *

— Joko kauppias on kuullut? huudahti postimies jo ovelta. — On se hassua!

— Mikä hassua on? Sinä itse, pitäjän juorukello! kivahti sattumalta puodissa oleva Mattila. — Niin sen pitikin käydä ja sillä hyvä.

Kauppias nauraa hörötti.

— En olisi uskonut Jaakkolassa olevan niin paljon pontta ja miestä, mutta tyynessä lammessa ne kalat sittekin näyttävät kutevan.

* * * * *

Toiset palvelijat olivat ensin ihmeissään. Sydämestään he sentään iloitsivat Lyylin onnesta, sillä he pitivät hänestä.

Pieni, hiljainen Mari katseli Lyyliä pyörein, loistavin silmin, ja Hilma, joka ehkä hieman kadehtien alkoi huomata, ettei hetkellinen ilo ja kiintymys tuotakaan aina parhaita hedelmiä, pyöräytti häntä vallattomasti ympäri pirtin lattiaa.

— Myönnä, että yhtäkaikki olin oikeassa. Hän killaili ja kaarteli sinua ja sinä häntä jo pitkät ajat!

— Ole hupakoimatta! hymyili Lyyli.

— Totta, totta, kyllä minä sen näin. Minulla on tarkka silmä näissä asioissa.

VII

Kirkkomäellä vietettiin juhlia.

Väkeä kuhisi juhlakentän ulkopuolella melkein runsaammin kuin itse kentällä.

Siellä, pitkin maantietä ja näreikköä, huvitteli huoleton nuoriso, olipa joukossa vanhempiakin vuohipukkeja. Pehmeiden mättäiden ympärille oli kerääntynyt miesjoukkoja läiskimään korttia. Kauempana metsässä pulputti valtava pullo, josta näppärä suutari myyskenteli vedellä miedonnettua jumalanviljaa. Ja kauppa kävi, koska illemmalla näkyi muutamia punottavia kasvoja ja hieman horjahtelevia jalkoja.

Tämä osa yleisöä ei muuta kuin pistäytyi juhlapaikalla, kaikki eivät ehkä tehneet sitäkään.

Kauppa kävi itse kentälläkin. Limonaadipullojen korkit paukahtelivat, soppalautaset kilisivät, ja mahtavat kahvipannut tyhjentyivät ja täyttyivät taas tuotapikaa. Tavantakaa saarnaajat puheittensa lopussa kehottivat yleisöä muistamaan pakanaraukkoja ostamalla runsaasti kentällä olevia ravintoaineita, mutta välttämään sivumyyjiä, joita oli kentän ulkopuolella, sillä »he eivät palvele meidän kallista asiaamme», kuten sanat kuuluivat. Ja yleisö teki työtä käskettyä, söi, joi, kokosi kolehtia; yhdistyksen kassaan vieri tasaisena virtana kolikoita, ja ulkomaiset pakanaraukat iloitsivat ja tanssivat telttojensa edessä.

Mutta ne kotimaiset pakanat, jotka kulkivat synnin teillä pitkin näreikköä ja nurmia, armahtivat köyhiä sivumyyjiä ostamalla heiltä mitä nälkänsä ja janonsa sammuttamiseksi tarvitsivat.

Niin oli kaikilla lopultakin hyvä mieli ja täysinäinen vatsa.

Ja kaiken tämän, hyvän ja pahan, mustan ja valkoisen yläpuolella kaareutui heleänkirkas, lämmin taivas, joka lempeänä ja sovittavana hymyili lastensa iloille ja suruille, pyrkimyksille ja erehdyksille…

* * * * *

Jaakkola ja Lyyli istuivat kivellä saarnastuolin lähellä.

Lyyli oli heti huomannut Heikkilän. Hän istui aivan saarnastuolin edessä, seurasi tarkkaavasti sanan julistamista ja lauloi väsymättä kimeällä äänellään. Hän näkyi olevan saarnamiesten hyvä tuttu, koska yksinomaan niiden kanssa jutteli ja seurusteli. Kun tuli päivällisaika, meni hän saarnaajien kanssa pappilaan päivälliselle.

Sieltä tultuaan hän istui entiselle paikalleen.

Mutta mitä nyt?

Lyyli kurkottui tarkemmin nähdäkseen. Eikö se ollut Heikkilä, joka parhaillaan kiipesi pönttöön? Aikoiko se todellakin puhua?

Lyyli sävähti punaiseksi ja painoi katseensa maahan kuullessaan Heikkilän alettavan. Puhe oli lyhyt, mutta puhujalla tuntui jo olevan hieman saarnanuottia ja -tottumusta, mistä sitte liekin ne saanut. Hän kertoi synnissä ja pimeydessä vaeltaneensa hänkin, mutta tulleensa viimein herätykseen ja ylisti onneaan ja autuuttaan.

Lyyli nosti arkaillen silmänsä ja tuijotti ihmeissään Heikkilään, joka juuri lopetti.

Heikkiläkin huomasi hänet, astui tyynesti hänen luokseen, tervehti ja istuutui hänen viereensä.

Jaakkola oli mennyt Mattilan kanssa katsomaan hevosia, joten he joutuivat olemaan kahden.

— Ei mutta sehän on hauskaa, että sinäkin olet täällä, sanoi hän

Lyylille. — Joko sinä olet alkanut tulla synnintuntoon?

Lyyli sopersi jotain vastaukseksi eikä tietänyt minne olisi katsonut. Hän hypisteli sateenvarjonsa kahvaa ja vilkaisi nopeasti Heikkilään ikäänkuin itsekseen ihmetellen, oliko tuo sama mieskään. Oliko hänessä todellakin tapahtunut täysi muutos vai kiusaako se häntä tahallaan? Ei, täyttä tottaan näytti tarkottavan.

Heikkilän katse lipui Lyylin käteen, ja nähdessään sormuksen tämän sormessa hän hätkähti.

— Oletko sinä kihloissa?

Lyyli katsahti häntä lujasti silmiin ja virkkoi lyhyesti:

— Onko se sitte mikään ihme?

— Ei suinkaan, kiiruhti Heikkilä hieman hämillään vastaamaan. — Mutta olen ollut matkoilla, niin etten ole ennen siitä kuullut. Onneksi vaan! — Ja kenen kanssa? Hänenkö?

Hän viittasi päällään Jaakkolaan, joka Mattilan kanssa puheli tarjoilupöydän ääressä.

Lyyli nyökkäsi myöntävästi.

— Hyvä mies, mutta taitaa olla suruton. Sitä suuremmalla syyllä on sinun siis antauduttava synteinesi armolle alttiiksi…

Hän pysähtyi ja näytti aprikoivan jotain mielessään.

— Viime kerralla tavatessamme, jatkoi hän sitte äkkiä, — olin rauhaani vailla, mutta nyt olen sen saavuttanut. Kuinka on sinun laitasi?

Lyyli säpsähti. Siinä se oli. Hänen täytyi itselleen tunnustaa, että tuo mies oli osannut hänen sydämeensä. Hänen rintaansa kalvoi levottomuus. Ensi aikoina hän ei ollut kiinnittänyt siihen mitään huomiota, mutta päivä päivältä se oli kasvanut. Olihan hän paljonkin ajatellut mennyttä suhdettaan Heikkilään ja tulevaisuuttaan Jaakkolan emäntänä, mutta näin jyrkässä muodossa se ei ennen ollut hänen mielessään esiintynyt. Hänen rauhansa! Se oli mennyttä, ja hän aavisti hämärästi, miksi se oli mennyt.

Hän ei vastannut.

— Sinun on kaduttava ja pyydettävä anteeksi. Muuten et rauhaasi saavuta. Tietääkö hän — Heikkilä katsahti Jaakkolaan — mitään siitä meidän välisestämme?

Lyyli vilkaisi hämillään ympärilleen peläten, että joku kuulisi heidän keskustelunsa, mutta lähellä ei ollut ketään. Hän toivoi, että Jaakkola pian tulisi ja vapauttaisi hänet tämän miehen seurasta.

— Ei.

— Vai ei vielä. Minusta kuitenkin tuntuu, kuin sinun velvollisuutesi olisi se hänelle ilmottaa.

Lyyli nousi hätääntyneenä. Pois täältä, ajatteli hän, ennenkuin mitään ikävää tapahtuu. Oliko tuo mies hullu? Mitä hänen asiansa enää häntä liikuttivat?

— Oletko sinä sitte niin avomielinen, lausui hän katkerasti, — ja täytätkö itse joka kohdassa velvollisuutesi?

Hän riensi vastausta odottamatta Jaakkolan luo ja näki, miten Heikkilä jäi istumaan pää kumarassa ja tuijottamaan eteensä ikäänkuin jotain erinomaisen tärkeätä ja monimutkaista ongelmaa miettien.

— Sellainen pappi siitä Heikkilästäkin on tullut. Kuka olisi uskonut?

Monet lystit kuuluu aikoinaan pitäneen, virkkoi Mattila.

* * * * *

He lähtivätkin sitte kohta kotimatkalle. Molemmat istuivat ajatuksissaan. Jaakkola imi sikariaan ja antoi hevosen juosta tasaista hölkkää.

Lyyli mietiskeli Heikkilän äskeisiä sanoja. Olihan hänen velvollisuutensa tunnustaa kaikki Jaakkolalle, sillä eihän hänellä saanut olla, niin hänestä tuntui, mitään salattavaa tulevalta mieheltään. Uskaltaisiko hän sen tehdä? Hän pelkäsi ja vapisi tämän kysymyksen edessä. Hän oli kerran nähnyt tuon vierellään istuvan hiljaisen miehen suuttuvan. Olisiko hänellä oleva voimia kestämään sitä hetkeä, jolloin tuo vihan myrsky ryöpsähtäisi häntä vastaan.

Katua? Mitä katua? Eihän hän kenellekään ollut pahaa tehnyt. Enintään katua sitä, että oli langennut arvottoman miehen syliin. Mutta hän oli ollut nuori ja verevä eikä käsittänyt sitä niin suureksi synniksi. Eikö tuolla toisella, hänellä, joka nyt saarnaili ja sekaantui vieraiden ihmisten asioihin, ollut syytä enemmän, tuolla, jolle hän ei ollut ensimäinen, tokkopa viimeinenkään! Miksi hän yksin oli joutunut tällaiseen välikäteen, miksi hän särkisi onnensa? Hyvä jumala, mitä tästä lopuksi tulee!

He ajoivat parhaillaan kylän kauppiaan ohi.

— Muistatko vielä, kun kerran pikku tyttönä puodista palatessasi kylän poikaviikarit rosvosivat ja söivät suihinsa sinun vehnäsesi ja sinä istuit tuossa ojan reunalla itkien, kun et tohtinut tyhjänä kotiin mennä?

Lyylin täytyi hymyillä.

— Ja miten sinä, joka silloin jo olit iso poika, pelastit minut pulasta.

Muistihan hän sen. Jaakkola, joka oli menossa puotiin, oli, kuultuaan asian, ensin kurittanut poikanaskaleita ja sitte ostanut hänelle uuden määrän vehnäsiä.

— Kuka silloin olisi uskonut, että me joutuisimme yhdessä ostoksille useamminkin, sanoi Jaakkola myhäillen.

He nauroivat vanhoille muistoilleen.

— Minä pidin jo silloin sinusta, mutta sinä olit aina niin totinen ja jäykkä, että melkein pelkäsin sinua.

— Ja minä taas tuumailin, että sinä vielä panet monen pojan pään pyörälle. Ja panitkin minun!

Jaakkola puristi häntä polvesta. Lyyli painautui lähemmäksi Jaakkolaa lausuen verkkaan ja hiljaisella äänellä:

— Ja sinä olet aina, aina pitävä minusta ja seisova rinnallani. Vaikka mikä hyvänsä meitä uhkaisi.

— Mikä meitä saattaisi uhata! vastasi Jaakkola lämpimästi, kiristi ohjaksia ja antoi hevosen lentää ripeätä ravia.

VIII

Kesä kului hiljalleen.

Heinät oli saatu hyvässä kunnossa seipäisiin, suurin osa jo katonkin alle, ja ruis oli lähipäivinä leikattavissa.

Jaakkola palasi maitaan ja metsiään tarkastelemasta. Hän oli kesällä luetuttanut metsänsä, sillä hän aikoi myydä suurimmat puut. Hän tarvitsi näet rahaa tavallista enemmän, hänelle kun oli tullut sellainen voittamaton halu rakennuttaa talonsa uudestaan. Hän ihmetteli itsekin tätä päähänpistoaan. Olihan hän tähän asti hyvinkin visusti säilyttänyt metsäänsä kuin silmäteräänsä. Se oli ollut hänen ilonsa ja ylpeytensä. Mutta hänen mielestään oli paikallaan, että talo olisi soma ja sievä nuoren emännän liikkua ja elää.

Hän myhäili tyytyväisyydestä ja heilutteli kädessään rukiin olkia, joista oli kämmentensä välissä hieronut jyvät ja pureskeli niitä nyt suussaan.

Kypsiltä ne jo maistuivatkin. Ylihuomenna pitänee alottaa leikkuu.

Hän silmäili mielihyvissään lempeässä iltatuulessa lainehtivaa vainiotaan siinä tien molemmin puolin. Siitä heruu hyvä sato, ainakin sata tynnyriä.

Totta tosiaan! Miten ikävältä ja ränsistyneeltä näyttikään asuinrakennus kirkkaassa iltavalaistuksessa! Se kyyhötti harmaana ajanmukaisen navetan ja tallirakennuksen rinnalla painuen matalana maata kohden, ikäänkuin häveten vanhuuttaan ja kehnouttaan.

Hän ei ennen ollut huomannutkaan tätä eroa näin silmiinpistäväksi. Hänestä oli vanha rakennus tuntunut aina hauskalta ja kodikkaalta, niin ettei hän koko isännyytensä aikana ollut tullut kiinnittäneeksi huomiotaan paremmin sen sisäkuin ulkoasuunkaan. Sellaisena kuin isän ja isoisän aikoina se oli saanut olla ja pysyä. Mutta näkyipä jo olevan aika repiä se maahan ja rakennuttaa uusi ja tilavampi sijaan.

Kuisti oli hieman kallistunut, ja vuosia sitten punaiseksi sivelty seinä oli epämääräisen värinen. Räystäät olivat ravistuneet, vesikouru parista paikasta katkennut, ja tuossa oli kivijalka rakoillut.

Hän sulki veräjän ja aikoi ruveta tarkemmin tutkimaan ajan kuluttavaa käsialaa. Mutta samassa ilmaantui Lyyli portaille ja huusi, että taloon oli tullut vieras.

— Se sama metsänostaja, joka täällä on ennenkin käynyt.

Hän jätti tarkastelunsa sikseen.

— Olkoon, mitä se katselemisesta paranee. Rakennettava se kuitenkin taitaa olla, tuumi hän itsekseen ja astui kamariin, jossa tukkiasioitsija odotti.

He olivat jo aikaisemminkin kauppoja hieroneet, vaikkei niistä vielä ollut mitään sen valmiimpaa syntynyt. Lopulliseen päätökseen eivät he nytkään päässeet. Juteltiin ja tingittiin, tingittiin ja tupakoitiin. Jaakkola kyllä oli halukas myymään, mutta tahtoi ensin kuulla toistenkin yhtiöiden tarjouksia.

— Ilmotan sitte aikanaan teille, virkkoi hän, kun olen saanut ne tietää, jotta voitte saapua lopullisille kaupoille.

— No niin, pitänee siis odottaa. Mutta kun ei isäntä vaan unohtaisi ilmottaa, koska isännällä nykyään on paljo muutakin muistelemista, nuoren emännän valmistelemista ja sen semmoista, joka on hauskempaa ja mieluisampaa kuin nämä tällaiset kuivat asiat, vastasi tukkiasioitsija leikillisesti.

Jaakkola hymyili tyynesti.

— Se tässä on päätetty. Näkyy olevan niin, ettei sitä miehinen mies voi ilman olla.

— Sepä se. Mitenkä sitä ilman. Se on niin herroille kuin talonjusseillekin tarpeen… se naiminen, hehheh!

Tukkiasioitsijan mentyä hän kertoi Lyylille aikeensa uuden ja valoisamman rakennuksen rakennuttamisesta.

— Sielläpä meidän sitte kelpaa elellä!

Lyyli kuunteli vaieten.

— Mutta sinä et iloitse tästä lainkaan. Mikä sinua vaivaa? Sinä olet viime aikoina ollut niin hiljainen ja umpimielinen.

— Ajattelen vain, että sinä olet niin hyvä minulle. Liian hyvä. En minä ansaitse sinun hyvyyttäsi ja huolenpitoasi.

Jaakkola luuli hänen kärsivän ihmisten juoruista ja panetteluista, joita hänenkin korviinsa oli tullut.

— Älä nyt turhia! Ole iloinen kuten ennenkin! Mitä me välitämme siitä, mitä joku Mäki-Uotilan emäntä, joka pohjaltaan on sentään hyvä ihminen, ja muut huutavat. Kyllä he lakkaavat. — Mutta sinä olet mennyt kovin huononnäköiseksikin. Oletko sinä sairas?

— En, mutta minun olisi paljon parempi olla, jollet sinä minun tähteni ryhtyisi mihinkään suuriin puuhiin ja uhrauksiin…

— Niinkuin talon rakennuttamiseenkin vai? keskeytti hänet Jaakkola myhäillen. — Ei, älä ole huolissasi! Ei minusta tuhlaria tule.

— Arvaan kuitenkin, että minua ilahuttaaksesi sinä siihen ryhdyt, sanoi

Lyyli hiljaa.

— Entä sitten? — Mutta huomaathan itsekin, ettei tässä vanhassa rähjässä enää voi kunnollisesti asua.

Lyyli alistui Jaakkolan tuumiin sen enempää vastaan napisematta; mutta

Jaakkolan hyvyys koski kuitenkin kipeästi hänen sydämeensä.

Hän olisi tuntenut olonsa paljon paremmaksi ja kevyemmäksi, jollei

Jaakkola aina ja joka kohdassa olisi katsonut hänen parastaan.

IX

Jaakkola ei ollut erehtynyt.

Lyyli oli väsynyt ja heikko. Hän oli yhä enemmän alkanut ajatella sitä, mikä alusta alkaen oli painanut hänen mieltään. Sille oli antanut uutta vauhtia jokainen kulunut päivä kokemuksineen ja mietiskelyineen, se kasvoi vähitellen pienestä levottomuudesta raskaaksi, tukahuttavaksi aalloksi, joka uhkasi temmata hänet syvyyteen.

Se kypsyi hetki hetkeltä loppuaan kohti, se huusi ratkaisuaan yhä voimakkaampana ja velvottavampana.

Hän kulki kuin tulisilla hiilillä. Kunpa olisi rohkeutta, ajatteli hän, tarttua kohtalonsa pyörään seurauksia pelkäämättä, niin saavuttaisi ainakin rauhansa, vaikkapa sitte onnensa kustannuksella…

Unettomia, hiljaisia öitä… Väärin teet, väärin, kun vaikenet! soi vääjäämätön ääni hänen sydämessään.

Mutta, kuiskaili toinen ääni, uskallatko asettaa onnesi yhden arvan varaan! Rauhan saavuttamisen takia? Kuka takaa, että sen saavutat? Voit menettää molemmat, onnesi ja rauhasi… Varmasti menetätkin, jos tämän tyhmyyden teet… Siitä salaisuudestasi ei tiedä kukaan sivullinen, ei kukaan saa sitä tietääkään… Kuinka se voisikaan tulla ihmisten ilmoille… ainakaan hänen, tulevan miehesi kuuluville… Kun se siis ainiaaksi onnistuu jäämään salaisuudeksi, niin onhan kaikki hyvin. Siitä ei kukaan joudu kärsimään. Päinvastoin! Sinä itse säilytät onnesi…

Mutta minun rauhani, koki Lyyli vastustella yön hiljaisuudessa, kuinka sen käy?

Rauhasi, kuiskasi ääni vakuuttavasti, se kyllä palautuu aikaa myöten… Niin… ja kuka tietää, vaikka tulevalla miehelläsikin olisi samanlaisia iloisia askeleita menneessä elämässään… onhan se niin tavallista… eikä hän mahda olla mikään poikkeus elämänhaluisista veikoista… Mutta puhuuko hän mitään niistä? Miksi siis sinun täytyisi tehdä toisin… ? Sinulla ei sitäpaitsi liene liikoja voimiakaan… siihen sellaiseen tarvitaan voimia ja uskallusta… vai onko sinulla niitä…?

Ei, hänellä ei ollut liikoja voimia. Hän vääntelehti vuoteellaan ja koetti kuvitella, että kaikki oli niin kuin olla pitikin.

Mutta kun tuli aamu, ei hän tuntenut mieltään levolliseksi. Yhtä tummana ja uhkaavana kohisi aalto hänen ympärillään… Että Jaakkolalla olisi samanlainen muistojen taakka kuin hänelläkin — mitä sitten? Eihän se hänen asiaansa parantaisi, hänen omaatuntoaan rauhottaisi ja onneaan pelastaisi…

Häntä hävettivät yölliset mietteensä, mutta hänellä ei ollut voimaa irtautua niistä tykkänään. Kun tuli yö, hän vaipui niihin jälleen, vaikka tunsi vaistomaisesti sielussaan, ettei näin ollut hyvä ja ettei ajan pitkään kuitenkaan voinut ratkaisua välttää.

Kunpa hänellä olisi joku kokenut, uskollinen ystävä, jonka puoleen tohtisi epäilyksineen ja taakkoineen kääntyä, saisi hänelle keventää sydämensä ja etsiä häneltä tukea taistelussaan… Hänen äitinsä, vanha, kovia kärsinyt äitinsä? Kehtaisiko hän hänelle paljastaa elämänsä taisteluineen, tappioineen…?

* * * * *

Pitkiä, unettomia öitä ja raskaita, levottomia päiviä…

X

Lyyli asteli maantietä. Hän oli viemässä iltapäiväkahvia eloväelle.

Joku läheni hevosella ajaen takaapäin. Hän väistyi tien oheen ja kaihti kädellä silmiään, sillä tuuli puhalsi tomua kasvoihin. Ajaja oli jo menemäisillään ohi, mutta vilkaistuaan tien vierellä seisojaan tervehti ja antoi hevosen astella hiljalleen.

Lyyli tunsi ajajan Heikkiläksi.

Tuokin aina liikkuu täälläpäin, harmitteli hän mielessään.

Heikkilä kertoi menevänsä juhlille, joita pidetään jossakin naapuripitäjässä.

Soppajuhlille, hymähti Lyyli itsekseen.

— Tule tänne rattaille, niin saat kyytiä.

— Jaksan minä tämän matkan pellolle asti jalankin.

Hän käveli vinhasti liina silmillä, sillä aurinko paistoi suoraan kasvoihin.

— Ajattelin vain, että sopisi tännekin, kun on sama matka, kuului

Heikkilän ääni tomupilven keskeltä.

Sitte hetken kestäneen äänettömyyden jälkeen se jatkoi epäröiden ja katkonaisesti:

— Pahotin mahdollisesti mielesi silloin kirkkomäellä… Olen ajatellut asiaa tarkemmin… sinä tietysti teet, niinkuin omatuntosi käskee, vaikenet tai puhut… En kiellä, en pyydä… Mikä minä olen määräämään toista ihmistä!

Lyyli vilkaisi sivulta häneen. Siinä se on mies, tuumi hän halveksivasti. Ensin pistää sormensa asioihin, jotka eivät sille kuulu, neuvoo ja määrää, ja sitte yhtäkkiä taas peräytyy. Mitä se hänelle tulee niitä livertelemään, eihän hän ole pyytänyt neuvoa siltä. Kierrelköön ja peräytyköön omissa oloissaan ja asioissaan, se ei hänelle kuulu. Hänen taistelunsa ja epäröimisensä eivät suinkaan olleet saaneet alkuaan tuon miehen sanoista ja neuvoista, ne olivat syntyneet oman sydämen ja omantunnon pakotuksesta. Ja yksinomaan niiden voimasta ja äänestä ne myös tulivat tyyntymään ja päättymään.

Joko onnellisesti tai onnettomasti — se oli tulevaisuuden peitossa.

— Hyvästi! sanoi hän lyhyesti, astui ojan yli saralle ja alkoi astella sen yläpäähän, missä eloväki näkyi istuvan ja odottavan.

Heikkilä kuului sanovan vielä jotakin, mutta hän ei kääntynyt enää.

Rattaat lähtivät liikkeelle, hevosen kaviot kapsahtelivat maantien kamaraa vasten, ja silmätessään taaksensa Lyyli näki vain pölypilven, joka pienenemistään pieneni.

— Heikkiläkö se oli? kysyi Jaakkola hänen saavuttuaan eloväen luo.

— Se, vastasi Lyyli välinpitämättömästi. — Kuului menevän taas joillekin juhlille.

— Siitä on tullut oikea sananmies. Niin se Jumala johdattaa meidän askeleitamme, huokasi Töykkälän Hanna.

— Muuttunut hän ainakin on, tiesi Kurkela, torppari, lisätä. — Tapasin hänet viikko sitte rautatieasemalla, ja arvatkaa, mitä hän minulta kysyi. Kysyi, olenko autuas. Lisäksi pyysi anteeksi vääryyttä, jonka kerran nuoruuden päivinä sanoi tehneensä minulle korttipelissä. Minä en enää muistanut koko asiaa.

— No maksoiko se sitte vääryydellä voittamansa rahat takaisin?

Kurkela myhäili suopeasti.

— Sitäpä se ei tehnyt, kuittasi vain anteeksipyynnöllä.

— Laiha suoritus, murahti vanha Janne.

— On se mahtanut tehdä paljon syntiä aikoinaan, kun noin hassahtavaksi on tullut, virkkoi Ville katsoen pahankurisesti Töykkälän Hannaan.

— Ole vaiti! tiuskaisi Hanna. — Kyllä olisi sinunkin paras mennä itseesi ja omiin synteihisi.

Hanna vilkaisi äkäisesti tyrskivään Hilmaan lisäten:

— Ja sinun myös, Hilma parka!

Lyyli istui hieman sivummalla Jaakkolan kanssa hiljaa jutellen. Hän kuunteli sentään toisella korvallaan väen rupattelua. Mutta hän sävähti melkein punaiseksi, kun joku joukosta teki hänelle mitä viattomimman kysymyksen:

— Lyyli sen tuntee parhaiten, kun on palvellut Heikkilässä. Millainen mies se on?

Lyyli huiskautti ojan reunalta tempaisemaansa kukkakimppua ilmassa ja vastasi välinpitämättömästi naurahtaen:

— Millainenko? Tavallinen mies, jos ei nyt ole uskonhöperöksi tullut.

En minä hänessä mitään erikoista havainnut.

Kääntyen Jaakkolaan hän alkoi jatkaa puheluaan.

— Höperö! Siinä sen kuulitte. En minä ainakaan menisi pyytelemään korttipelipetoksiani anteeksi, kiusotteli Ville Hannaa.

Ja heittäen taitavasti sokeripalan Hilman nauravaan suuhun lisäsi:

— Enkä muitakaan petoksiani, vaikka joskus syytäkin olisi.

— Ei taida teillä kummallakaan ainakaan toisiltanne olla mitään anteeksi pyydettävää, jos ei annettavaakaan… Yhtä luuta vuohen sarvet! mutisi Hanna kiukkuisesti.

XI

Lyyli oli pitkien epäröimisien jälkeen ja saadakseen tukea jalkainsa alle kirjottanut Helenalle, joka oli hänen paras toverinsa talouskoulun ajoilta.

Helena oli vuosi sitten joutunut miehelään ja eli kirjeistään päättäen onnellisena. Lyyli kertoi nyt hänelle kihlauksestaan ja paljastaen itseään niin paljon kuin tarpeelliseksi näki, tiedusteli kautta rantain hänen mieltään miehen ja naisen keskinäisistä velvollisuuksista.

Hän sai heti vastauksen ja kiiruhti kamariinsa lukeakseen sen hiljaisuudessa.

»Rakas ystävä.

Parhaimmat onnitteluni! Sinä siis olet seurannut minun esimerkkiäni ja aiot astua tähän pyhään säätyyn, kuten sitä niin juhlallisesti sanotaan. Mene tiedä, kuinka pyhä se on, mutta sanon sentään: terve, ystävä sä, meidän joukkohomme — ja anna huhkia vaan! Muusta kyllä pitää huolen elämä itse.

Kysyit, onko oikein salata tulevalta mieheltään entisiä ilojaan ja olojaan. Mitä ihmettä? Älä vainenkaan tee mitään tyhmyyksiä, joita saisit katua koko elämänikäsi. Enhän minä liene oikea rippi-isä, mutta mitä miesten tarvitsee tietää meidän menneistä iloistamme ja askeleistamme? Etkö luule, että heillä itselläänkin on yhtä ja toista omallatunnollaan? Mutta puhuvatko he niistä meille niin luotua sanaa, kyllä kai!

Minä arvelen käsittäväni sinut oikein. Ja sanon sittekin: vaikka olisit pitänyt jostakusta toisesta ennemmin ja antanut tälle parhaimpasi, ei sinun silti tarvitse sillä sen enempää päätäsi vaivata ja kuvitella mielessäsi, että vaikenemalla teet väärin tulevaa miestäsi kohtaan. En ainakaan minä piittaisi siitä mitään, olisin vain hyvä ja kaksin verroin armaampi hänelle, ja sillä kuitti! Vai luuletko sinä, että monikaan meistä naisista, vielä vähemmin miehistä, on naimisiin mennessään enää sama kuin äidin sylissä keikkuessaan. Luonto se on, joka tässä maailmassa ihmistä tempoo ja muokkaa…

Siis: ole rauhassa, tyttäreni, sinun syntisi ovat anteeksiannetut!»

* * * * *

Hän antoi kirjeen vaipua helmaansa ja jäi tuijottamaan ulos.

Helena oli pysynyt yhtä iloisena ja vallattomana kuin tyttönä ollessaankin.

Lyylin täytyi pakostakin hymyillä hänen reippaudelleen ja elämänhalulleen, mikä tästä kirjeestäkin uhkui. Hän tiesi, ettei Helena — omien kertomustensa mukaan — ollut suinkaan mikään pyhimys miehelään mennessään, mutta kuitenkin hän vakuutti elävänsä onnellisena ja iloisena kuin leivonen.

Miksei hänkin?

Eihän hän mitään niin pahaa ollut tehnyt, että hänen siitä pitäisi joutua kärsimään koko ikänsä, toisten eläessä onnessa ja ilossa! Ei hän paljoa elämältä pyytänyt: saada vain elää rauhassa miehen kanssa, josta piti, omassa kodissa ja omissa pienissä askareissa.

Oliko se liian paljon?

Hän luki kirjeen toistamiseen, mutta hänen täytyi itselleen tunnustaa, ettei siitä suurtakaan lohdutusta hänelle lähtenyt.

Ei!

Kenties voi Helena, joka oli kaupungin lapsia ja aina tottunut saamaan oikkunsa ja mielitekonsa tyydytetyiksi, menetellä niin, mutta hän ei. Helena käsitteli kaikkea niin keveältä kannalta, tätäkin, joka kuitenkin hänelle oli elinkysymys.

Helenan viittaus miesten harha-askeliin ei saanut hänessä vastakaikua. Olihan hän kyllä itsekin ajatellut sitä, mutta ei se millään tavalla voinut ratkaisevasti vaikuttaa toisen ihmisen omaantuntoon.

Hänen niinkuin jokaisen muunkin tuli omasta kohdastaan ratkaista menettelynsä. Ei etsiä toisista vikoja omien hairahdustensa kaunisteeksi, vaan mennä omaan itseensä, käydä tilille oman itsensä kanssa.

Tinkimättä, seurauksia ajattelematta!

XII

Pitkiä, unettomia öitä ja raskaita, levottomia päiviä…

Hän oli käynyt araksi ja kalpeaksi. Hiljaisena ja nöyränä hän toimitti tehtävänsä. Jaakkolan huolestuneet katseet ja kysymykset hän koetti lyödä leikiksi.

Ei, ei häntä mikään vaivannut! Hän oli vain ehkä liiaksi rasittanut itseään työssä. Se menee kyllä pian ohi.

Mutta se ei ottanut mennäkseen. Kaikki tuntui hänestä raskaalta ja tukahuttavalta. Hän oli kuolemanväsynyt iltasin maata mennessään ja aamusin noustessaan. Oli kuin hänen jaloissaan olisivat laahanneet raskaat kahleet, näkymättömät, äänettömät, mutta kuitenkin, voi miten raskaat!

Taivas näytti olevan niin korkealla, sielu oli siivetön ja jalka niin syvällä maassa kiinni. Ei päässyt lentoon, ajatukset kiersivät samoja ahtaita ratojaan…

Tästä täytyi tulla loppu, muuten meni kaikki hullusti. Hän tunsi voimiensa päivä päivältä vähenevän ja sielunsa tylsyvän.

Mutta ennenkuin hän tohtisi astua Jaakkolan eteen, täytyisi hänen ensiksi saada keventää sydämensä äidilleen. Hän tarvitsi toisen tukea, uskaltaakseen panna kohtalonsa yhden heiton varaan. Äiti kyllä hänet ymmärtäisi ja osaisi vahvistaa häntä ottamaan vastaan kohtalonsa. Sitte hän jaksaisi ja tohtisi…

* * * * *

Hän oli heti aamuaskareensa tehtyään lähtenyt vanhaan kotiinsa.

Miten painavilta tuntuivatkaan nyt askeleet hänen noustessaan jokitörmää ylös pihalle. Vanha ovi narahti valittavasti, ikäänkuin moittien, että hän tuli myöhään, kovin myöhään.

Äiti istui yksin kamarissa ja luki päivän saarnaa suuresta huonepostillasta. Muut olivat nähtävästi menneet kirkkoon. Äiti sysäsi silmälasit otsalleen, kun tytär itkien heittäytyi hänen viereensä sohvalle.

— Mutta rauhotuhan, lapseni. Mikä nyt hätänä? Kerro surusi minulle, se keventää sydäntäsi.

Kun hän ujosti ja katkonaisesti oli saanut kerrotuksi salaisuutensa, taistelunsa ja aikomuksensa, tunsi hän mielensä heti keveämmäksi. Olihan nyt olemassa toinenkin ihminen, joka tunsi hänen taakkansa ja tietäisi myös neuvoa ja vahvistaa häntä.

Mutta kun hän sitte loi katseensa äitiin, hän säpsähti.

Äiti istui kädet helmassa ja tuijotti neuvottomana, sekavin katsein eteensä. Tämä kaikki oli tullut niin äkkiä hänelle, hän ei ollut osannut tällaista aavistaakaan.

Lyyli purskahti uudelleen itkemään.

— Itke, lapsi, se keventää, virkkoi äiti hellästi ja silitteli kurttuisella kädellään hänen hiuksiaan.

Ja sitte pitkän tovin jälkeen hiljaisella äänellä:

— Siinä se on taas, meidän veremme kirous. Isoäitisi kävi samalla tavalla. Hänellä ei ollut voimia sitä tunnustamaan aikanaan. Mutta hän menetti onnensa koettaessaan sitä kaikin tavoin salata, ja hänen miehensä sai yhtäkaikki tietää totuuden vierailta ihmisiltä. Voi sitä elämää, mikä sitte seurasi. Muistan sen vielä kuin eilisen päivän.

Lyyli katsoi kyynelettömin silmin häneen.

— Uskon olevan parasta, että ilmotat Jaakkolalle kaiken sellaisenaan kuin se on tapahtunut.

— Niin olen itsekin ajatellut. Miten olenkaan sitä ajatellut! Mutta en ole uskaltanut. Minulta on puuttunut rohkeutta.

— Ei, sinun pitää uskaltaa. Ajattelehan, että hän sen joskus kuitenkin saisi tietää. Ja vaikkei saisikaan, on sinun velvollisuutesi se itse hänelle kertoa. Uskon, että hän tyynnyttyään ja tarkemmin punnittuaan antaa anteeksi. Onhan meillä itsekullakin syntimme ja hairahduksemme.

Hän huokasi.

— Niin, jatkoi hän vakavasti ja tyynesti, — se on sinun velvollisuutesi. Jos hän sinusta pitää, niin antaa anteeksi. Ole rohkea! Tiedät ainakin tekeväsi oikein. Muusta kyllä Jumala pitää huolen.

Äiti puhui vielä paljon, mutta yksi asia oli nyt Lyylille kirkastunut: velvollisuutensa täyttäminen.

* * * * *

Ilma oli herpaisevan lämmin. Oli varmaankin ukkonen tulossa.

Mutta Lyylin oli mieli kevyt ja askel ripeä hänen rientäessään takaisin Jaakkolaan. Kaikki näytti hänestä nyt niin selvältä ja vääjäämättömältä, että hän itseksensä ihmetteli, kuinka oli hetkeäkään voinut epäröidä. Hänen pelkonsa ja taistelunsa — nekin tuntuivat niin mitättömiltä ja arvottomilta.

Hän tunnustaa Jaakkolalle kaiken!

Se oli hänen velvollisuutensa. Muusta pitäköön huolen Jumala, ei elämä, kuten Helena oli kirjottanut. Hän ei väisty, vaikka menettäisi onnensa, kaikkensa.

Mutta hän ei voinut uskoa, että kohtalo olisi hänelle niin armoton. Oliko hän ainoa syntinen! Miksi hänen pitäisi aina joutua sirpaleiden keskelle kokoomaan yhä uudestaan muruista onneaan kokoon!

* * * * *

Pitkä, uhkaava äänettömyys.

Jaakkola istui kalpeana pöydän toisella puolella ja nojasi päätään käsiinsä. Lyyli oli valahtanut tuolille ja tuijotti suurin, tuskaisin silmin häneen.

— Miksi et ennemmin ole kertonut tätä, voi herra jumala, miksi et ennemmin?

Kun Lyyli ei vastannut mitään, jatkoi hän tylysti:

— Et uskaltanutko? Pelkäsit onnen särkyvän ja tahdoit mieluummin elää varastetulla onnella kuin olla rehellinen. Oikeassa oli todella se ihminen, joka sanoi minua hulluksi, kun aion vaimon ottaa itselleni. Vaimon! Ja kuka takaa, kuinka monen vaimona sinä jo…

Lyyli parkaisi kuin haavotettu jänis.

— Vaikene, jumalan tähden, vaikene! hoki hän kuivin huulin. — Minä vakuutan sinulle…

— Sinä, sinä…! keskeytti Jaakkola käheästi, tempasi hattunsa ja syöksyi ulos paiskaten oven rajusti kiinni.

— Älä mene ja jätä minua näin, ilman ystävällistä sanaa! vaikeroi Lyyli särkyneellä äänellä.

* * * * *

Jaakkola istui ojanpientarella ja tirkisteli tylsänä eteensä.

Hän oli tuntikaudet harhaillut metsissä ja pelloilla kuin kuumeessa, levottomana ja ilman päämäärää. Hän oli koettanut päästä jonkinlaiseen ajatusten selvyyteen ja tasapainoon, mutta hän tunsi päänsä niin hirveän tyhjäksi ja sielunsa ja ruumiinsa niin väsyneeksi, että hänen oli mahdoton mitään selvästi ajatella.

Kuinka se oli voinut olla mahdollista? Pitikö nyt kaiken murtua ja hajota käsiin? Hän kirosi Heikkilää, Lyyliä, vieläpä itseäänkin. Olisipa nyt tässä se, joka tähän kaikkeen oli alkusyynä, se luihukatseinen, liukaskielinen saarnaaja, niin niskat hän siltä nurin vääntäisi!

Mitä enemmän hän aprikoi Lyylin kohtaloa, sitä voimakkaampina heräsivät hänen paremmat tunteensa eloon. Hän ei oikeastaan tuntenut Lyyliä vihaavansa. Mitäpä hän, tyttöparka, sille mahtoi? Häntä melkein hellytti Lyylin nöyrä käytös, rohkeus ja suoruus. Olisiko hänellä itsellään vastaavassa tilassa ja onnen menettämisen uhallakin ollut moista uskallusta ja rehellisyyttä.

Hänellä itsellään? Hän jäi pitkäksi aikaa ajattelemaan tätä.

Niin, niin, olisiko hänellä moista rehellisyyttä ja rohkeutta?

— Oi, minä olen hullu, hullu, kun tällaisia tuumiskelen! voihkasi hän kiusaantuneena ja takoi käsillään polttavaa otsaansa. — Mitä minun eloni ja oloni tähän kuuluvat?

Hän syventyi katselemaan pientä peltohiirtä, joka nopeasti juosta vilisti ojan pohjalla. Se hypähti hänen saappaalleen, ja sen soikeat, kiiluvat silmät vilkuilivat älykkäinä hänen liikkumattomia kasvojaan. Se nuuski ja liikahteli vikkelästi. Noin on ihminenkin avuton, ajatteli hän, painan vain korolla, ja niin on henki mennyt. Niinpä ihmisenkin: hän iloitsee onnestaan, mutta yhtäkkiä kolahtaakin korkeamman olennon korkoraudat, ja pirstaleina on onni ja kylmänä makaa onnen lyhytaikainen omistaja… Juokse siis, pieni peltohiiri, ja nauti olostasi, niin kauan kuin kohtalosi suo. Minä en kohtaloksesi halua tulla…

Äkkiä se säpsähti, jäykistyi, sen hento ruumis ainoastaan värähteli, se sipsutteli saappaan vartta ja katosi pienen, heinäisen kokkareen alle…

Joelta alkoi kuulua ääniä. Hän vilkaisi sinne. Kylän poikia ja tyttöjä näkyi olevan uimassa; he pulikoivat ja loiskuttelivat vettä toistensa päälle, niin että ruskeat, jäntevät ruumiit vilahtelivat ja kiilsivät auringon paisteessa.

Hän lähti astelemaan kotia kohti.

Oli tukahuttavan kuuma. Kaukainen taivaanranta häämötti kuin sakean savun peitossa. Pilvettömältä sunnuntaitaivaalta paistoi suuri, verenkarvainen aurinko. Puut talon ympärillä seisoivat jähmettyneinä auringon polttavassa syleilyssä. Ei tuulen henkäystäkään.

Avaruus humisi ja soi peltolakeuden yllä kuin suuri, suunnaton hyttysparvi, ja ilma väreili ja hehkui pieniä, pistäviä kipinöitä.

Hän arveli avarassa pirtissä olevan viileämpää ja meni sinne. Lyyli istui siellä nurkkapenkillä, silmät vielä itkusta punaisina. Hänen sisääntullessaan Lyyli nousi ja alkoi ääneti koota tavaroitaan koriin, jossa niitä näkyi olevan entiseltäänkin.

Hän joi konemaisesti pöydällä olevasta kaljatuopista, vilkaisi sivukatseella Lyylin hommaa ja sanoi hätkähtäen:

— Mitä sinä nyt teet? Pyhäpäivänä!

— Arvelin, että minun on kaiken tämän jälkeen paras lähteä äidin luo.

Lyylin ääni oli hiljainen ja vapiseva.

— Älähän… annetaan sen olla, kunnes tästä ehditään miettimään… eihän sinun… pane tavarasi vaan entisille paikoilleen, puheli Jaakkola neuvottomana.

— Minä luulin, että se oli sinun tahtosi, mutisi Lyyli nöyrästi ja totteli.

Jaakkola astui pihalle.

Siellä oli varjoa suuren, tuuhean piilipuun alla. Sieltä kuului hiljaista kuorsahtelua ja hengitystä. Hän meni sinne ja heittäytyi pitkäkseen nurmelle. Siinä makasivat talon muutkin miehet, mikä nukkuen, mikä torkkuen. Vanha Janne, tallimies, oli retkahtanut selälleen, tupakkamällin roikkuessa toisesta suupielestä, ja kuorsasi niin, että pihamaa tärisi.

Hän katseli vihreiden oksien lomitse taivaalle, huulet tiukasti suljettuina. Hän koetti turhaan koota ajatuksiaan ja päästä johonkin päätökseen, minkä mukaan elämänsä tästä lähtien asettaisi. Siitä ei tullut mitään, sillä hänen sielunsa ja ruumiinsa olivat niin lamaannuksissa ja kuumuus hohkui niin sietämättömänä, että hän vastoin tahtoaankin raukesi suloiseen horrostilaan…

— Perhanan itikat! murahti joku miehistä vihaisesti ja lyödä läiskäytti poskeensa, nousten samassa haukotellen istumaan. — Hei, pojat, mennään uimaan!

Toisetkin miehet heräsivät.

— Ihmisessä mahtaa olla puoliksi vettä, virkkoi toinen, — sillä tänään en ole muuta tehnyt kuin hikoillut. Pelkään pian sulavani kokonaan, ja silloin Janne saa minusta hyvää tupakkavettä.

Hän tuuppasi piloillaan Jannea kylkeen.

— No, mitä siinä nyt! ärähti Janne, joka puolinukuksissa oli kuunnellut heidän jaaritustaan. — Vai uimaan, hm, vai liian vari. Miten sitte siellä kuumassa paikassa tulette toimeen, kun sinne kerran joudutte, lurjukset, jos jo täällä henkeänne ahdistaa?

Pojat läksivät laiskasti rantaan, naureskellen tälle murinalle. Janne sivalsi kielellään mällin toiseen poskeensa ja alkoi uudelleen kuorsata.

* * * * *

Jaakkola lojui mitään ajattelematta. Hän näki Lyylin menevän maitokamariin ja palaavan hetken kuluttua takaisin kerma-astia kädessä, mutta Lyyli katseli suoraan eteensä, niin ettei hän voinut nähdä hänen silmiään. Hän kuuli joelta uijien melua ja veden läiskettä, kuuli maitoastioiden kilisevän ja käsirattaiden narisevan hiekalla, kun palvelustytöt palasivat päivälypsyltä.

Hänen silmänsä olivat painumaisillaan kiinni, kun hän yhtäkkiä sävähti, ikäänkuin jokin kauhea vaara olisi lähellä.

Mitä nyt?

Hän nousi nopeasti ja kuunteli. Ei mitään. Talo oli hiljainen, eikä kylältäkään kuulunut mitään.

Oli alkanut hieman tuulla.

Mitä kummaa?

Hän oli tuntevinaan sieraimissaan palaneen käryä. Hän silmäsi pelästyneenä taloaan. Ei, ei mitään.

Hän astui veräjälle. Hämmennyksissään hän antoi katseensa lipua yli peltolakeuden metsään, ja silloin jysähti kuin raskas isku hänen rintaansa.

Metsä palaa! välähti äkkiä totuus kaikessa kauheudessaan hänen aivoihinsa.

Hieno, tuskin vielä näkyvä savupilvi leijui metsän yläpuolella, mutta se tuntui hetki hetkeltä sakenevan. Hän tiesi, mitä merkitsi tulen irti pääsy tällaisessa kuumuudessa, jota oli kestänyt jo viikkokausia. Tuli oli savusta päättäen valloillaan lähellä hänen parasta hongikkoaan.

Hän karkasi puhelimeen, soitti nimismiehelle ja pyysi keskusaseman hoitajaa ilmottamaan tulipalosta muille pitäjäläisille.

Kylässäkin oli tuli jo huomattu, sieltä rupesi kuulumaan ääntä ja hälinää.

Lyyli tuli häntä ovessa vastaan huutaen:

— Tuli on irti Huhtamon kankaalla. Muuan polkupyöräilijä toi sanan.

Hän tempasi kirveen ja kuokan käteensä, hänen esimerkkiään seurasivat rengit, jotka saapuivat rannasta juoksujalkaa.

Hän muisti, että hevoset olivat laitumella aivan talon takana.

— Hevosten selkään joka mies! komensi hän ja sieppasi tallista ohijuostessaan suitset.

Koko kylä oli liikkeellä. Väkeä riensi yksitellen ja joukoissa palopaikkaa kohden. Mikä ajoi hevosella, mikä pyörällä, mikä juoksi. Jaakkola sitaisi kiireesti suitset lähinnä olevan hevosen päähän ja hypättyään sen selkään läimäytti sitä ohjien perillä lautasille, ja ojona lennähti vauhko hepo yli aidan, poikki maantien ja suoraan metsään, pitkin reheväkasvuista kaurasarkaa, lahmaten allensa uhkeata viljaa. Mutta nyt ei ollut aikaa kiertää teitä myöten.

Toiset miehet seurasivat ihan kintereillä. He sitoivat hevoset puihin lähelle palopaikkaa. Pikku pojat saivat viedä ne kotiin.

Metsä humisi ja rätisi, kitkerä savu pyöriskeli paksuna lähellä maata, kipinöitä singahteli. Kuului tulen sähinää ja kaatuvien puiden pauketta. Tuli eteni hirveällä vauhdilla, kiiri korkeimmankin kuusen latvaan humauttaen silmänräpäyksessä oksat alastomiksi, luikerteli kuivia kanervia ja risuja myöten, lensi ilmassa matkojen päähän ja pureutui sähähtäen kuivaan kuoreen ja naavaan ja sytytti palon kuin rohtimiin.

Nimismies saapui ja ryhtyi johtamaan sammutustyötä. Kaivettiin muutamaa syltä leveä raja, käännettiin sammalikkoa ja turpeita nurin, mutta tuli oli viekas. Se hypähti ketterästi kuin kärppä yli raivatun alan, humisi ja räiskyi.

Miesten täytyi väistyä ja alkaa kauempaa rakentaa tulelle pidättävää sulkua. He työskentelivät hikisinä ja savun mustaamina.

Jaakkola riehui etumaisten joukossa. Hänen metsäänsä oli jo kappale palanut, mutta paras hongikko oli vielä loitolla tulesta. Hänen mielessään takoi vain yksi ajatus: pääseekö tuli tuhoamaan senkin, vai saadaanko sen raivo sitä ennen kytketyksi?

Hän oli unohtanut melkein kaiken muun tämän yhden kysymyksen takia. Lyylistäkin hänellä oli vain hämärä muisto ja siitä, että Lyyli oli hänelle jotain kertonut, jotain kauheaa ja surullista. Mutta mitä? Hän ei kyennyt sitä tällä hetkellä muistamaan. Se oli kuin jotakin pahaa, kaukaista unta…

— Kunpa tulisi sade! kuuli hän jonkun lähellään olevan miehen lausuvan.

— Ukkosta on ilmassa ollut koko päivän, vastasi toinen, — mutta ehtineekö puhkeamaan aikanaan?

— Ja jos ei ehdi, niin laajat alat menee komeata metsää, sillä ihmisvoimin ei tätä raivoa paljonkaan hillitä, jatkoi kolmas.

— Sanovat tämän olevan marjamiesten työtä, virkkoi ensimäinen mies nojaten kuokkaansa.

— Kenen hyvänsä, siitä ei nyt ole kysymys, vaan siitä, että kukin tekee tehtävänsä! ärjäisi samassa paikalle sattunut nimismies.

Miehet kumartuivat ääneti työhönsä.

Oli onneksi tyyni ilma, vain pieni tuulenhenki kävi.

Jaakkola katsahti taivaalle. Sinne oli ilmaantunut ohuita pilviä. Hän hengähti syvään. Hän oli kuulevinaan kaukaista ukonjyrinää, mutta kenties hänen korvansa valehtelivat. Tuli humisi ja paukkui, sähisi ja rätisi niin, että oli vaikea selvästi erottaa mitään muuta ääntä.

Ehtiikö ukonilma puhkeamaan aikanaan? Saammeko tulen saarretuksi? Jos se vielä tämänkin rajan yli hulmahtaa, silloin on metsäni mennyttä — vain nämä ajatukset myllersivät hänen aivoissaan.

Hän ei enää muistanut, kuinka kauan jo oli hosuttu ja riehuttu, hänen aistinsa olivat kuin tylsyneet. Kädet vain puristivat lujasti kuokan vartta, heiluen konemaisesti ylös alas, ylös alas.

He sytyttivät vastavalkean. Sähisten läksi tuli liikkeelle, vonkuen, laulaen tervehtimään veljeään, tulta…

Huminaa, pauketta, huutoa, tukahuttavaa savua, mustuneita, läähättäviä ihmisiä…

Hän näki lintuja putoilevan kuolleina maahan, näki vilaukselta hirven syöksyvän pää koholla sammutuslinjan läpi ja katoavan kohden tulta, savua ja liekkejä.

— Kuoli, ajatteli hän välinpitämättömästi.

Hän oli parhaillaan parin muun miehen kanssa vääntämässä irti suurta juurakkoa, kun äkkiä kuului ankara ryskäys. Hän näki toveriensa kiireisesti kimmahtavan sivulle ja kuuli, että hänelle itselleen huudettiin jotakin, mutta hän ei ymmärtänyt mitä sillä tarkotettiin.

Kaikki kävi silmänräpäyksessä.

Ryskäystä seurasi korvat lumpeeseen lyövä humahdus. Hän tunsi selässään kipeän tärähdyksen, ja kaikki musteni hänen silmissään. Valtava kuusi, jota oli sahattu poikki hänen selkäpuolellaan, olikin kaatunut toiselle puolelle, kuin tarkotettu oli, ja sivalsi latvallaan häntä selkään.

— Laupias jumala! kaikui miesten suista kauhistunut huudahdus.

Mutta hän ei kuullut enää mitään. Hän oli tärähdyksestä lyyhistynyt maahan, ja suusta roiskahti verta juurakolle. Hän oli kalmankalpea, mutta sormet puristivat yhä jäykästi kuokan vartta.

Muuan miehistä polvistui hänen viereensä ja kuunteli hänen rintaansa.

— Kiitos olkoon! Hän elää sentään vielä! lausui mies hiljaisella äänellä.

* * * * *

Vihdoin yön saapuessa alkoi putoilla suuria, raskaita pisaroita, jotka yhä tiheämpinä ja voimakkaampina lankesivat ulvovaan tulimereen.

Ukkonen salamoineen, sateineen oli tullut.

Mutta tuli oli ehtinyt hulmahtaa vielä toisenkin sammutuslinjan yli, ja kosolta tuhoutui komeata metsää. Jaakkolankin uljas hongikko, se, josta hän äskettäin oli hieronut kauppaa, mutta jättänyt kaupan päättämisen toistaiseksi, joutui ahnaiden liekkien saaliiksi.

XIII

Kalpea mies hätäisesti kyhätyillä paareilla, joita kantoivat vakavat, juron näköiset miehet.

Lyyli tunsi päätänsä huimaavan. Hän pusersi kädellään tuskaisesti rintaansa avatessaan oven hiljaisille tulijoille.

Miehet laskivat äänettöminä Jaakkolan vuoteelle. Lyyli valahti tuolille sen viereen ja kuunteli tylsänä Mattilan hiljaista kertomusta onnettomuudentapauksesta.

Lääkäri soitettiin kirkonkylästä. Hän saapui heti, tutki tarkoin loukkaantuneen ja pudisteli päätään.

Lyyli seurasi pelokkain, kyynelettömin silmin hänen pienintäkin ilmettään ja liikettään.

— En luule olevan hengenvaaraa. Onneksi on ainoastaan puun latva osunut hipaisemaan, niin että selkäranka on vioittumaton. Isku on ollut sentään siksi ankara, että hän on mennyt tainnoksiin, joka tila kestäneekin useita tunteja. Arvelen hänen toinnuttuaan pian toipuvan, varsinkin jos ei tule kuumetta… Mutta on sentään mahdollista, hyvinkin mahdollista, että hän tainnoksista toinnuttuaan saa kuumeen… aivokuumeen… Tärähdys on näet vaikuttanut luultavasti aivoihin… Mutta uskon hänen voimakkaan ruumiinsa kestävän kaikki vaikeudet… Olkaa levollinen — lääkäri kääntyi Lyyliin — ei tässä vaara ole niin suuri, kuin ensi silmäyksellä näyttää. Ennen kaikkea tarvitsee sairas hiljaisuutta ja hyvää, huolellista hoitoa…

Hän tarkasteli Lyyliä arvostelevin katsein, näytti aprikoivan jotakin mielessään ja jatkoi sitte ikäänkuin epäröiden:

— Ehkä olisi paras toimituttaa hänet pitäjän sairaalaan. Siellä olisi hoito taattu ja apu lähinnä… mutta tällä hetkellä hän lienee liian heikko sinne siirrettäväksi…

Lyyli ei empinyt hetkeäkään. Nyt jos koskaan Jaakkola tarvitsi hänen hoivaavaa kättään ja väsymätöntä silmäänsä. Mitä siitä, vaikka heidän välinsä päivällä olivatkin jääneet epäselviksi, vaikka ne kokonaankin katkeaisivat! Hänen paikkansa oli täällä, Jaakkolan luona.

Hän katsoi tyynesti lääkäriä silmiin ja vastasi nopeasti, lämpimän punan peittäessä kasvojaan:

— Antakaa minun koettaa… Jos hoitajan väsymättömyys ja hellä käsi voi jotain vaikuttaa, ei hänen pidä kuoleman.

Lääkäri hymyili ystävällisesti.

— Arvasinhan sen.

Hän antoi Lyylille vielä ohjeita ja neuvoja ja läksi, luvaten tulla heti, kun vain soitettaisiin hänelle.

* * * * *

Lääkäri oli oikeassa.

Sairas makasi monta tuntia horroksissa, liikkumattomana. Vasta aamupuoleen yötä hän alkoi liikahdella ja valittaa, mutisten hiljaa sanoja, joista ei saanut selvää.

Lyyli nousi tuolilta, kastoi liinan kylmään veteen ja alkoi jäähdytellä hänen kuumaa otsaansa. Kuume oli jo hieman noussut.

Sairas avasi silmänsä yhtäkkiä selkoselälleen ja katseli ympärilleen. Hän ei näyttänyt tajuavan eikä ymmärtävän mitään, katse oli hämärä ja sekava…

Seurasi pitkiä päiviä ja öitä, sairas heittelehti rauhattomana vuoteellaan, valitti ja houraili. Tässä kävi taistelu, jossa pimeys koetti temmata syliinsä voimakkaasti vastaan kamppailevaa ihmishenkeä.

Kumpi voittanee?

Lyyli seurasi vavisten taistelun kulkua. Nyt vasta, kun oli todella menettämäisillään hänet, hän tunsi, kuinka syvästi oli Jaakkolaan kiintynyt.

Mutta hän pakottautui levolliseksi. Kävi miten kävi, mietti hän, työt on suoritettava, toimet järjestettävä! Hän suunnitteli voudin kanssa talon hommat ja hoiti sekä sairaan että talouden.

Pari päivää takaperin oli äiti tullut hänelle avuksi.

Hän ei ollut vuorokausiin nukkunut, hän oli niin väsynyt, että silmänsä tuskin auki pysyivät. Hän tunsi välttämättömästi tarvitsevansa hieman unta. Huomenna lopetetaan kauranleikkuu, ja hänen on noustava varhain.

Hän laskeutui levolle. Oli iltamyöhä. Äiti istui keinutuolissa hiljaa soudellen ja valvoi. Sairas oli tavallista levollisempi, kuume oli laskeutunut, hän ei enää houraillut. Vain silloin tällöin pusertui katkonainen lause hänen huuliltaan väsyneesti ja epäselvästi.

Lyyli nukkui sikeästi. Hän havahtui äkkiä, ikäänkuin joku olisi häntä kylkeen nyhjäissyt, vilkaisi pelästyneenä kelloa, se oli viisi aamulla. Hän kavahti nopeasti jalkeille. Huoneessa tuntui kammottavan hiljaiselta. Ei kuulunut sairaan ääntelyä eikä äidin keinutuolin tasaista liikahtelua.

Hän astui säikähtyneenä vuoteen luo ja kuunteli. Sairas hengitti hiljaa, tuskin kuuluvasti.

Äiti oli nukahtanut keinutuoliinsa. Lyyli ei hennonut herättää häntä hiipiessään varpaisillaan aamuaskareilleen. Äiti vanha oli hänkin väsynyt liiallisesta valvomisesta.

Hän raotti tavantakaa kamarin ovea nähdäkseen, joko sairas oli herännyt, mutta tämä näkyi hengittävän hiljaa ja makaavan liikkumattomana.

Kello lähenteli kahdeksaa. Hän katsahti kamariin. Ei vieläkään. Mitä kummaa?

Hän astui sisään. Äiti oli juuri herännyt, sairas nukkui yhä.

Hänet valtasi kauhea pelko. Entä jos hän ei enää herääkään…!

Hän odotti vielä muutamia tunteja. Päivä oli jo puolissa. Hän ei enää voinut pidättäytyä, vaan soitti lääkärille.

Lääkäri saapui heti.

Tutkittuaan sairaan ja kyseltyään yhtä ja toista kuumeen kulusta hän taputti iloisesti Lyyliä olalle.

— Kaikki vaara on ohi. Hän on vaipunut levolliseen, voimistavaan uneen, joka on luonnollinen seuraus ankarasta, uuvuttaneesta kuumeesta. Teidän hellää hoitoanne ja huolenpitoanne hänen on kiittäminen toipumisestaan. — Mutta nyt teidän täytyy itse mennä levolle ja nukkua oikein kunnollisesti, sillä te näytätte kovin rasittuneelta. Ottakaa unet korkojen kanssa takaisin!

Lyyli hengähti helpotuksesta, ja syvä kiitollisuus tulvahti hänen sydämeensä.

Hän ei tuntenut itseään lainkaan väsyneeksi. Kaikki vaivat, valvomiset ja rasitukset olivat kuin poispyyhkäistyt. Hän paranee, hän paranee! soi iloinen sävel hänen rinnassaan.

Vihdoin illalla sairas avasi silmänsä, katseli hämmästyneenä ympärilleen ja kysyi heikolla äänellä:

— Missä minä olen ollut? Vai olenko nähnyt pahaa unta?

Lyyli, joka istui tuolilla vuoteen vieressä, vastasi hiljaa:

— Kotona olet…

Sairas katsoi terävästi Lyyliin, hänen muistinsa näytti palaavan, ja valoisan, rauhallisen hymyn levitessä kasvoille hän sopersi väsyneesti:

— Kotona, niin… kotona.

Hän vaipui uudelleen syvään uneen.

Mutta Lyyli oli huomannut tuon hymyn häivähdyksen, hänen sydämensä värähti liikutuksesta, ja hiljainen riemu valtasi hänen sielunsa.

XIV

Hän sai maata vuoteessa vielä monta päivää. Elinvoimat olivat hiipuneet kuumeen kourissa. Ne palasivat hitaasti.

Hänellä oli nyt hyvää aikaa ajatella. Monet pitkät hetket hän vietti hiljaisessa mietiskelyssä ja aprikoinnissa. Koko talo oli äänetön, väki oli pelloilla töissä, ja Lyyli pysytteli enimmäkseen keittiössä, kun sairas ei häntä enää paljon tarvinnut. Hän kuuli vain hänen hiljaisen hyräilynsä ja toimekkaat askeleensa milloin keittiöstä, milloin ulkoa pihalta.

Hän alkoi vähitellen muistella tapausten kulkua. Hän muistikin palosta asti kaikki. Ihmeellisintä oli, ettei häntä lainkaan surettanut metsänsä meno. Hän oli näet Mattilalta, joka kävi häntä tervehtimässä, kuullut palon tuhonneen metsän tykkänään. Hänestä tuntui kaikki sellainen nyt niin jonkinjoutavalta. Hän iloitsi vain siitä, että tunsi toipuvansa, elinnesteiden päivä päivältä virkoavan suonissaan ja sykkivän sydämessään. Elämä tuntui kuin uudelta, niin ihanalta ja voimakkaalta, että hän melkein pelkäsi ottaa vastaan tätä kallista lahjaa: elämää, josta oli ollut luisumaisillaan pois.

Hän ei koskaan ennen ollut huomannut lintujen laulua niin ilontäydeksi ja tuulta, joka suhisi pihapuissa, niin virkistäväksi ja eläväksi kuin nyt. Yksinpä hevosten hirnunta iltasin laitumella ja lehmäin ammunta tarhassa kertoi elämästä, rakkaasta, kuohuvasta ja voimakkaasta elämästä.

Mutta häntä ihmetytti, miksi Lyyli aina niin arkaillen ja pelokkaana liikkui huoneessa. Mitä ihmettä? Eikö Lyyli iloinnut hänen tervehtymisestään?

Kerran, kun Lyyli sattui olemaan kahden hänen kanssaan kamarissa, hän ei voinut olla kysymättä syytä tähän.

Lyyli näytti säpsähtävän, painoi katseensa maahan ja sopersi:

— Iloitsenhan minä… kenties enemmän kuin kukaan muu, mutta puhutaan siitä toiste… myöhemmin… Sinä olet vielä heikko ja voimaton, sinun ei ole hyvä vaivata päätäsi turhilla kuvitteluilla.

Lyyli nosti katseensa, hymyili tuskaisesti ja poistui yhtä arkana ja hiljaisena kuin oli tullutkin.

Ihmeellistä!

Hän koetti päästä selville tästä. Mitä Lyyli oikeastaan tällä kaikella tarkotti? Tuo tuskainen hymy ja arka käytös? Jotakin piili tämän takana, mutta mitä?

Hän pinnisti ajatuksiaan. Hän muisti selvästi, kun metsä oli alkanut palaa. Hänhän makasi pihalla piilipuun juurella, kun äkkiä oli ruvennut tuntumaan sieraimissa palaneen käryä. Hän oli astunut veräjälle, nähnyt metsän yläpuolella hienon savupilven ja hätyyttänyt sammutusväkeä paikalle. Hän oli renkeineen hurjaa vauhtia laukkauttanut metsään, oli huhtonut ja ponnistellut. Ensimäinen sammutuslinja ei ollut pidättänyt tulta, ei toinenkaan, kuten oli kerrottu. Sitte hän oli saanut selkäänsä kipeän iskun ja mennyt tainnoksiin…

Mutta sitä ennen? Mitä oli tapahtunut ennen palon alkua?

Hän aprikoi ja vaivasi aivojaan.

Käsittämätön pimeys ympäröi häntä ahdistavana kuin läpipääsemätön muuri. Hän koetti muistillaan porata siihen reikää, että edes pienikin valon pilkahdus pääsisi tunkeutumaan tähän pimeyteen.

Hänen aivoihinsa koski kipeästi, hänestä tuntui, kuin päänsä olisi ollut halkeamaisillaan, mutta hän ei voinut enää peräytyä pimeyteensä. Hänen täytyi päästä perille, selvyyteen…

Vihdoin alkoi pimeys pala palalta väistyä ja totuus palata hänen sieluunsa.

Oh, Lyylihän oli kertonut… Hyvä isä, mitä hän olikaan kertonut…

Niin, niin.

Hänen muistinsa rupesi vähitellen saamaan kaiken selville, palan sieltä, toisen täältä, kunnes äkkiä koko totuus välähti hänen aivoihinsa ja tunki hänen sydämeensä kuin kaksiteräinen miekka säälittä, armotta…

Se oli totta!

Lyylihän oli Heikkilän vaimo ehkä syvemmässä merkityksessä kuin oli oleva hänen. Kyllä hän nyt täydellisesti ymmärsi Lyylin aran käytöksen.

Kahden miehen vaimo!

Sehän oli kaunis juttu! Todella! Siirtyä sylistä toiseen, noin vain!

Kun yksi väsyy, toinen ottaa, hahahaa…

Hänen suupielensä nytkähtelivät, ja katkera nauru pusertui ilmoille.

Lyyli avasi oven ja kysyi, oliko hän jotakin vailla.

Jaakkola puserteli käsillään päätään ja huusi katkerasti:

— Olenko minä jotakin vailla — on sekin kysymys! Kaikkea, kaikkea vailla!… Älä koske minuun, mene, mene siitä…!

Mutta kun Lyyli laski kätensä hänen otsalleen, ei hän sitä työntänyt pois. Hän tyyntyi vähitellen sen viileästä, rauhottavasta kosketuksesta ja tunsi itsensä niin raukeaksi, ettei olisi jaksanutkaan sitä sysätä otsaltaan.

Aivojen ponnistus oli lamauttanut hänen voimansa, hänen korvissaan kohisi ja hermoissaan takoi. Mutta Lyylin sydämessä asuva viileä rauha siirtyi — niin hänestä tuntui — hänen otsaansa hivelevää kättä myöten hitaasti, ikäänkuin tyynnyttävinä pisaroina hänen omaan sydämeensä; hän sulki väsyneesti silmänsä ja kuuli kuin unessa, kun Lyyli hiljaisin, varovaisin askelin liikkui huoneessa.

XV

Hän voimistui vähitellen.

Eräänä iltapäivänä pistäytyivät Mäki-Uotilan isäntä ja emäntä häntä tervehtimässä.

Hän ilahtui tästä suuresti.

Isäntä istui tapansa mukaan hiljaisena paikallaan, mutta emäntä kolusi tarkoin talon keittiön ja kammion, navetan ja aitat. Hän jutteli kauan Lyylin kanssa keittiössä ja otti tarkan selon talon töistä ja oloista. Lyyli kertoili hiljaisella, tyynellä äänellä. Emäntä oli jo kylällä kuullut kerrottavan yhtä ja toista Lyylin väsymättömyydestä ja huolellisuudesta toimissaan. Nähdessään kaiken olevan mallikelpoisessa järjestyksessä leppyi hänen riuska luontonsa, ja hän näkyi saavan Lyylistä aivan toisen käsityksen.

— No niin, kyllä siitä vielä hyvä tulee, virkkoi hän ystävällisesti, nousi keittiön penkiltä, missä oli Lyylin kanssa keskustellut, ja astui isännän kamariin.

— Saat sinä hyvän emännän, sanoi hän heti Jaakkolalle tuikeasti. — Kun vain osaisit pitää hänet arvossa. Häntä saat, kyläläisten kertoman mukaan, kiittää siitäkin, että vielä tuosta polvillesi kykenet. Paina mieleesi, että pidät hänet hyvänä. Muuten minä tulen silloin tällöin tänne komentoa johtamaan. — No, mitä sinä siinä toljotat, lisäsi hän miehelleen tavallista leppeämmin ja kääntyessään menemään komensi äkäisesti, ikäänkuin häveten liikutustaan:

— Nyt mennään, ukko, kas niin. Voi hyvin, Jaakkola, ja muista sanani!

Jaakkola ei voinut olla hymyilemättä veljensä surullisenlystikkäälle kohtalolle. Mutta toiselta puolen kiusasi häntä se, että emäntä tällä tavoin tunkeutui hänen asioihinsa. Pitäköön vain itsensä loitommalla!

Hyvän emännän!

Hänen täytyi itselleen tunnustaa, ettei Lyylin läsnäolo enää tuskastuttanut häntä. Hän oli päinvastoin iloinen nähdessään Lyylin hiljaisena ja lempeänä häärivän huoneessa.

Hän oli alkanut tyynesti ajatella elämäänsä ja tehdä tiliä itsensä kanssa. Hän sai kaikessa hiljaisuudessa niellä monta karvasta palaa ja kamppailla lujasti vanhaa, ylpeätä talonpoikaisvertansa vastaan. Se ei tahtonut niinkään helposti taipua.

Mutta kun hän sitte loi katseensa Lyylin rauhallisiin kasvoihin ja hänen nöyrään olentoonsa, voitti hän itsensä.

Mikä hän oli tuomitsemaan toista ihmistä!

Oliko hän itse synnitön?

Esimerkiksi hänen säännölliset kaupunki- ja kesämatkansa — olivatko ne aina viattomia, sivutarkoituksista vapaita asiamatkoja? Hän muisteli muuattakin retkeä: hän oli yhdessä orpanansa, Peltolan ylioppilaan kanssa ollut Turussa juhlimassa. Mitkä juhlat ne olivat, sitä hän ei nyt oikein muistanut, jotkut kansalliset ne mahtoivat olla, mutta niiden päätyttyä oli heillä kahdella omat juhlansa. Ensin ravintolassa illallinen, siinä ryypyt, siinä kahvit, konjakit, ja sitte… aamulla asteli laitakaupungilta kaksi kalvakkaa, laimeasilmäistä nuortamiestä…

Hän ei ollut pitänyt sitä minään niin raskaana tekona silloin, hän ei käsittänyt sillä tehneensä pahoin ja huonosti muille kuin itselleen.

Mutta nyt?

Nyt hän vasta osasi arvioida sen kehnouden ja halpuuden.

Hänen eikä suinkaan Lyylin tässä pitäisi arkailla ja hävetä. Lyylillä oli ollut rohkeutta kaiken kadottamisen uhallakin olla rehellinen häntä ja itseään kohtaan, mutta hän sitävastoin ei ollut kehdata itselleenkään harha-askeleitaan tunnustaa.

XVI

Syksy oli ovella.

Viimeisiä kauroja koottiin katoksen alle, ja pellot paljastuivat vähitellen. Vaahterain lehdet vaihtoivat vihreän värinsä punervaan, ja öisin kohisi koskessa valittavasti raskas tuuli.

* * * * *

Jaakkola oli tänään ensimäistä kertaa sairautensa jälkeen ulkosalla ja hengitti mielihyvissään keuhkoihinsa syyskesän raikasta, kevyttä ilmaa. Hän oli vielä heikon ja kalpean näköinen.

Lyyli käveli vaiteliaana hänen rinnallaan.

Ilma oli kuulas, taivas niin ihmeen korkealla.

Heidän edessään kiemurteli hopeisena vyönä tulvillaan oleva joki. Kuului kosken kohinaa ja myllynkivien jyrinää. Keskellä peltoa tuprutti höyrykone savuaan suorana patsaana tyyneen aamuilmaan, puimakone löi tasaisesti taajaa tahtiaan ja säkit täyttyivät mehevällä viljalla. Maantiellä, joka kierteli kapeana, keltaisena nauhana, näkyi kulkevan kaksi ajomiestä täysine viljakuormineen myllyä kohden; he puhelivat vuoden sadosta, ja heidän iloiset huudahduksensa kuuluivat kulkijain korviin asti.

Kauempana, peltolakeuden takana häämötti surullisena, mustana metsä, missä törrötti paljaita, hiiltyneitä runkoja — ne ojentuivat jäykkinä taivasta kohden ikäänkuin mykkään rukoukseen vaipuneen ihmisen kohotetut käsivarret…

Jaakkolaa väsytti käveleminen. He istuutuivat tien vierellä olevan riihen portaille levähtämään.

Metsästä joen toiselta puolen kuului vimmattua ajokoiran haukuntaa; se helisi pitkin lehtoja ja notkoja, kaikui pitkin vuoria ja harjanteita, milloin aleten matalaksi rintaääneksi, milloin kimmastuen teräväksi, vihlovaksi kuin hätähuuto.

— Peltolan ylioppilas ja kansakoulunopettaja siellä kai ovat jänisjahdissa, arveli Jaakkola.

Lyyli nyökkäsi myöntävästi. Äkkiä näkyi metsän reunassa pöllähtävän pienoinen savupilvi, laukaus pamahti ja haukunta kiihtyi hurjaksi ulinaksi, kunnes se yhtäkkiä taukosi.

— Sattui, päätteli Jaakkola.

He istuivat vaiti, kumpikin omissa ajatuksissaan.

Lyyli katseli uneksuen etäisyyteen yli joen metsiin, joita tuli ei ollut hävittänyt, metsiin, minne katse, saamatta selville mitä niiden takana oli, katosi ikäänkuin hämärään yöhön. Siellä loisti suuria ja pieniä keltaisia läikkiä tumman vihreyden keskellä, kellastuneita koivikoita ja yksinäisiä lehtipuita totisten, vihreiden havupuiden seassa.

— Syksy tulee! huoahti hän kuin itsekseen.

— Entä meille, virkkoi Jaakkola verkalleen ja tarttui hiljaa hänen käteensä. — Mikä tulee meille kahdelle? Syksykö? — Ei, ei. Voitko sinä unohtaa minun tylyyteni ja…?

Lyyli kääntyi loistavin kasvoin Jaakkolaan, ja hänen äänensä soi pehmeänä ja luottavaisena.

— Unohtaako, tiedäthän sinä sen…

— Mutta minun täytyy selittää ja tunnustaa sinulle…

— Tiedän mitä aiot sanoa, keskeytti hänet Lyyli hiljaa ja katsahti kostein silmin häneen. Tiedän. Kuumehoureissasi sinä pitkinä, äänettöminä yön hetkinä kerroit sielusi salaisimmatkin ajatukset ja vaiheet, joita minä sinun tietämättäsi ja itseni tahtomatta jouduin kuuntelemaan. Oli ehkä väärin, että sillä tavoin pääsin tunkeutumaan sinun elämääsi, jonka tunnen niinkuin yleensä voi toisen ihmisen elämän tuntea, mutta en voinut olla kuuro, minähän hoidin sinua…

— Väärinkö… mitä sinä nyt. Ja sinä pidät minusta yhtäkaikki, tällaisena kuin olen…?

Lyylin vavahteleva käsi puristi vastaukseksi hänen kättään.

— Rakas, rakas… sanoi Jaakkola syvällä vakavuudella. — Onhan meillä sentään vielä niin paljon kaunista ja onnellista elämältä odotettavissa, me saavutammekin sen, sillä me tunnemme ja ymmärrämme toisemme. Me astumme elämään sellaisina kuin olemme, teeskentelemättä ja kaunistelematta sitä, mikä mennyt on. Kevät tulee meille, jotka olemme hapuilleet ja erehtyneet, ennenkuin olemme löytäneet toisemme.

— Kevät? Ei, se on meiltä jo ohi, mutta tyynen, vakavan onnen — sen me luomme keskelle syksyä ja talveakin! lausui Lyyli hymyillen kyyneltensä läpi.

He läksivät verkalleen kulkemaan syysauringon valaisemaa tietä, ja hiljainen, hillitty onni säteili heidän silmistään.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LYYLI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

LYYLI

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE