Ruotsin salo-suomalaisia
Date: 2026-08-08T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Ruotsin salo-suomalaisia

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ruotsin salo-suomalaisia

Author: Valdemar Lindholm

Translator: Väinö Salminen

Release date: August 8, 2026 [eBook #79313]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1908

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79313

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RUOTSIN SALO-SUOMALAISIA ***

language: Finnish

RUOTSIN SALO-SUOMALAISIA

Kirj.

Valdemar Lindholm

Suomentanut

Väinö Salminen

Tampereella, Tampereen Sanomain Osakeyhtiö, 1908.

SISÄLLYS:

Suomalaiselle lukijalle!
Vilppu Hiltuinen.
Mali-Oosa.

SUOMALAISELLE LUKIJALLE!

Kun moni suomalainen lukija ei ehkä lähemmin tunne niitä oloja, joita tässä kirjassa käsitellään, niin lienee tarpeen, että, ennenkuin ryhdyn varsinaiseen kertomukseen, annan muutamia puhtaasti maantieteellisiä ja historiallisia tietoja niistä seuduista ja ihmisistä, joista kirjassa puhutaan.

Lukijan on suotava anteeksi, että tämä katsaus Ruotsin Lapin maantieteeseen ja historiaan on sekä lyhyt että epätäydellinen. Tämän hauskan aineen perinpohjaisempi käsittely näet vaatisi liian paljon tilaa.

Ruotsin Lappi on nykyään alaltaan suurempi kuin moni kuningaskunta ja oli menneinä aikoina vieläkin suurempi. Tunnetun Adam Bremiläisen kertomus viittaa siihen, että lappalaiset noin vuoden 1000 tienoilla olivat miltei yksinomaisina metsäseutujen ja sisämaan asujamina aina Vermlantiin saakka. Ja monet tutkijat — niinkuin Joh. Ihre, jota juuri viime päivinä on alkanut kannattaa norjalainen professori Eriksen — ovat väittäneet, että lappalaiset, joilla oli suunnilleen samanlaiset elintavat, menot ja uskonto kuin senaikuisilla suomalaisilla, olisivat Ruotsin kivikauden kansaa. Tämän väitteen todistukseksi ovat nämät tutkijat esittäneet, että monet paikannimet keski- ja etelä-Ruotsissa, sekä monet ruotsalaiset sanat ja lauseparret — etenkin muinaisruotsalaiset muodot — muistuttavat lappalaisia. Omituistahan on, että puhtaasti germanisessa ruotsinkielessä ja etenkin murteissa, on useita sanoja, joilla on suomalais-ugrilainen vartalo. Niinpä esim. sanalla stor, lapin stuor, suomen suuri, on muissa germanisissa kielissä kokonaan toinen vartalo. Ruotsalaisen maakunnan Värmlannin nimi on Ihren mukaan puhtaasti suomalais-ugrilaista alkuperää. Se kirjotettiin muinoin Vermaland tai Verma, ja merkitsisi vuorimaata.

Olkoon tämän laita miten tahansa. Tuskinpa koskaan tätä seikkaa täydellisesti voidaan selvittää ja Ihren todistuksille, että lappalaiset muinen olivat Ruotsin ja Suomen ainoat asukkaat, on tuotu yhtä päteviä vastakkaisia mielipiteitä sekä norjalaiselta, ruotsalaiselta että suomalaiselta taholta.

Varmaa on kumminkin, että muinen lappalaiset olivat Halsingalannin s.o. koko Dala-joen pohjoispuolella olevan Ruotsin ainoat asukkaat, kunnes voimakkaammat heidät sieltä tunkivat pohjoista kohti, aivan samaten kuin kävi Savossa, Hämeessä ja Karjalassakin.

Norlannin ruotsalainen asutus kävi yleensä rannikolta jokivarsia pitkin vähitellen sisämaihin käsin. [Norrlannin rannikoilla asui jo pakanuuden aikana ruotsalaisia. Aluksi lienevät tulokkaat olleet kesäisin täällä oleskelevia kalastajia, jotka talveksi muuttivat etelään.] Rauhalliset ja luonnostaan arat lappalaiset vetäytyivät tieltä ja jo 12:lla ja 13:lla sataluvulla lienee heidän varsinainen alueensa supistunut Norrbottenin ja Vesterbottenin lääneihin — rannikkoja lukuunottamatta — sekä Ångermanlannin ja Jämtlannin pohjoisosiin. Tätä aluetta sanottiin silloin Lapinmaaksi. Jämtlannin eteläosassa ja etenkin Storsjönin ympäristöllä Ångerman lännissä ja Medelpadissa oli jo vuosisatoja asunut ruotsalaisia. Eräs Jämtlannin Frösöniin vuoden 1000 tienoilla pystytetty runokivi kertoo, että jo silloin koko Jämtlanti oli kristitty. Ja Medelpadiin, johon jo 700 — 800 tienoilla siirtyi kalastajia, oli 1050 rakennettu kirkko, jota nimitettiin "Heffreksi", nykyinen Hafverö.

Kristinopin niinmuodoin jo 1000 tienoilla alkaessa juurtua Norrlannin ruotsalaisiin asujamiin, kesti vielä vuosisatoja ennenkuin sen valo tunkeutui erämaiden halki Lapin pienen kansan keskuuteen.

Siihen oli montakin syytä.

Ensiksikin kieli oli esteenä ettei voimakkaasti voitu ryhtyä lähetystyöhön lappalaisten keskuudessa. Lapin kielen oppiminen ei näinä aikoina ollut mikään helppo asia, sillä lappihan oli luonnonkansan kieli, jota ei voinut oppia muuten kuin oleskelemalla kansan keskuudessa. Ja silloin oli ruotsalaisen miltei mahdoton saada oleskella lappalaisten parissa tarpeeksi kauan oppiaksensa heidän kieltänsä Lappalaisilla ei ollut juuri hauskoja kokemuksia ruotsalaisista, ja ei pidä kummastella, jos he näin ollen jokaista ruotsalaista epäilivät, jopa vihasivatkin.

Lieneepä asianlaita ollut niin, etteivät ensimäiset ruotsalaiset, joihin lappalaiset turmioksensa tutustuivat, olleet mitään kunnioitettavia miehiä.

Ruotsin historiassa kerrotaan usein pahantekijäin ja murhamiesten menneinä aikoina paenneen oikeuden kostoa "Helsingalantiin", toisin sanoin livistivät pohjois-Ruotsin metsiin. Siitäpä onkin vielä muistona ruotsalainen sananparsi "dra åt Hälsingland", mene Hälsinglantiin! [Merkitsee: mene Hiiteen!]

Ruotsalaisia seutuja he välttelivät, mutta metsissä, joissa lappalaisilla oli kotansa ja missä he pitivät porolaumoja, saattoivat nämät pakolaiset mielin määrin temmeltää. Parempien aseittensa ja tamineittensa vuoksi olivat he lappalaisille voittamattomia. Jo heidän lappalaisiin verraten tavaton ruumiinkokonsa herätti lappalaisissa ihmettelyä ja kauhua. Ja niinpä tunturikansan mielikuvitus sai vauhtia — runoja sepitettiin suurista, voittamattomista teräspukuisista, kallioluolissa pitkäsarvisten pukkien kera asuvista miehistä, jotka aina väijyskelivät lappalaisia. Niinpä syntyivät lappalaisten monet sadat tarinat Staloista, vuortenonkaloissa asuvista jättiläisistä, jotka söivät lappalaislihaa…

Staloin, suurikokoisen, teräspukuisen kansan pelko osaksi selittää lappalaisten ruotsalaiskammon. Mutta kuten sanottu, olivat he luonteeltaan rauhallisia ja juoksivat mieluummin vihollista pakoon metsiin kuin ryhtyivät taisteluun.

Täten selviääkin, mistä johtui, että Lappiin vuonna 1130 kristinoppia levittämään lähetetyn ruotsalaisen joukkueen täytyi palata mitään saamatta aikaan, kun se ei tavannut lappalaisia.

Eipä paljoa suurempi onni seurannut 1240 tienoilla Lappiin lähetettyä "kristinopinlähetystöäkään". Parisenkymmentä lappalaista kyllä hyvällä ja pahalla saatiin kastetuksi, mutta väkisin kastetut luultavasti ensi sopivassa tilaisuudessa pesivät itsensä puhtaiksi "ristinkasteesta" ja kastoivat itsensä uudelleen lapinkasteella, (samenalmakastates).

Uplannin pappein Lapinmatkojen kautta viranomaisten huomio kiintyi Pohjan perukan laajoihin alueihin. Vasta Maunu Latolukon aikana annettiin ensimäinen meidän päiviimme saakka säilynyt säädös Lapin, s.o. nykyisen Norrbottenin, Västerbottenin ja Pohjanmaan asuttamisesta. Maunu kuningas näet sääsi, että kaikki, jotka tahtoivat asettua asumaan sinne ja maksaa veroa kruunulle, "saisivat pitää lappalaiset valtansa alaisina sekä väkisin että käskemällä". Toisin sanoin, he saisivat ottaa heiltä veroja kuin kuninkaan voudit. Tämä oikeus vahvistettiin sittemmin 1328 ja 1400-luvulla.

Ja kävipä niin, että kulturin ensimäisiksi tienraivaajiksi Ruotsin Lappiin tulivat — suomalaiset. Sillä aikakirjat kertovat "Pirkkalan pitäjässä asuvain sinne lähteneen" Maunu kuninkaan kirjeen mukaisesti pakottaaksensa lappalaisia alamaisuuteen. Senpävuoksi nimitettiinkin näitä ensimäisiä kulturintuojia pirkkalaisiksi.

Ankarasti hallitsivat pirkkalaiset ja kovasti painoi heidän ikeensä lappalaisia. Vähitellen tulivat sinne ruotsalaisetkin, mutta tuskinpa hekään olivat lempeämpiä. Kirjotettua historiaa näiltä ajoilta ei ole, mutta lappalaisten suullisista muistotiedoista voi päättää, etteivät pirkkalaiset alkuaan rauhallista tietä päässeet lappalaisten herroiksi. Kerrotaan näet, että "karjalain" täytyi sotajoukoin kulkea maassa. Mutta monasti eivät joukotkaan auttaneet urhoollisia saameja (lappalaisia) vastaan. Joskus tuhosivat he mitä yksinkertaisimmin keinoin vihollisensa. Niinpä kerran oli haudattu suuri "karjalain"-joukko hirsikasan alle. Lappalaiset olivat kuulleet, että "karjalain" piti kulkea korkean vuoren juurelta erään solan läpi. He kokosivat suuren röykkiön puita vuorelle, jonka rinteelle valoivat vettä, niin että se muodostui jäiseksi iljangoksi. Kun sitte karjalat tulivat, irrottivat he kasat, jotka jyminällä pompahtelivat laaksoon, haudaten allensa kaikki "karjalat".

Julmuutta kerrotaan "karjalain" puoleltakin käytetyn, ja näistä kertomuksista voidaan päättää että "karjalat", s.o. suomalaiset, useimmin käyttivät nyrkkivaltaa kuin viekkautta valtansa pystyttämiseksi ja säilyttämiseksi.

Heidän jälkeensä tuli ruotsalaisia pirkkalaisia. He olivat toisenlaisia kuin suomalaiset. Ehkäpä muuttuneet olosuhteetkin heidän esiintymiseensä vaikuttivat. Karjalain, jotka ensiksi tulivat, oli käytettävä väkivaltaa, ja he käyttivätkin sitä sellaisella ponnella, että lappalaisten täytyi huomata, etteivät he voineet saada mitään aikaan panemalla kovan kovaa vastaan. Ja niinpä lappalaiset turvautuivat heikomman puolustuskeinoon, viekkauteen.

Mutta ruotsalaiset, jotka olivat liukkaampia ja sukkela-ajatuksisempia kuin suomalaiset, huomasivat piankin, minne lappalaiset pyrkivät, ja niinpä he panivat viekkauden viekkautta vastaan. Ja samaten kuin suomalaiset olivat väkivallalla pitäneet lappalaisia valtansa alaisina, niin pakottivat ruotsalaiset heitä viekkaudella. Lappalaiset kyllä huomasivat tulevansa petetyiksi, mutta ruotsalaisten pirkkalaisten kavaluudelle he eivät mitään mahtaneet. Daroh, s.o. petkuttajia ja ilkityöntekijöitä olivat nämät ruotsalaiset, ja _daro_ksi heitä lapiksi sanottiin ja nimitetään vielä tänäkin päivänä.

Olipa pirkkalaisten toiminnalla Lapissa minkälaiset varjopuolet tahansa, niin sittekin on varma, että juuri heidän kauttansa tänne levisi ensimäiset kulturin säteet. Nämät ikäänkuin valmistivat maaperää sittemmin tuleville lähetyssaarnaajille.

Sillä pirkkalaisten kaupankäynnin kautta he tulivat lähempiin tekemisiin ruotsalaisten kanssa. Ruotsalaisen ei enää ollut mahdotonta oppia lappia. Useimmat pirkkalaiset taisivat puhua lappia ja niinpä myös vähitellen joku lappalainen oppi puhumaan ruotsia.

Kun 1300-luvun lopulla joukko Upsalan pappeja lähti "ristiretkelle" Lappiin, on hyvin luultavaa, että heidän joukossaan oli joku, joka puhui lappia. Tämän lähetysretken tulos olikin entistä parempi. Eikä kovinkaan monta vuotta kulunut, ennenkuin 1400-luvun alulla tarinain mukaan herra Tosten rakensi Lapin ensimäisen kappelikirkon, niinkuin kuvauksessa tuonnempana kerrotaan.

Mutta vielä kesti vuosisatoja ennenkuin voidaan sanoa kristinopin todella juurtuneen lappalaisiin. Niinkuin tuonnempana kertomuksessa Vilppu Hiltuisesta esitetään, polttivat pirkkalaiset Tosten-herran kappelin, ja sitte ei kristittyä kirkkoa Lappiin rakennettu ennenkuin vuonna 1600, jolloin Lyckselen kirkko Kaarle kuninkaan käskystä rakennettiin ja sinne myöskin määrättiin pastori.

Mutta samalla kuin Lappiin alettiin rakentaa kirkkoja, syntyi myöskin kysymys siirtolaisuuden aikaansaamisesta sinne. Kaarle IX, jonka huolenpito ylettyi laajan valtakunnan joka kulmalle — eikä suinkaan pienessä määrin Lappiin ja Suomeen, joita siihen asti, Jumala paratkoon, lapsipuolen tavoin oli kohdeltu — yritti ensiksi saada aikaan siirtolaisuutta Lappiin. Ja hänen työtänsä jatkoi valtion varallisuudesta suuresti huolehtiva Kaarle XI. Vuonna 1672 antoi tämä julistuksensa Lapin asuttamisesta, joka on Norrlannin historian ehkä tärkein todistuskappale. Ja pari vuotta myöhemmin, vuonna 1674, tapaamme Lapin ensimäisenä paikallisena asujana, raivaajana ja viljelijänä suomalaisen Vilppu Hiltuisen.

Vielä kerran näemme siis suomalaisten Ruotsin Lapissa esiintyvän kulturille tienraivaajina. Eikä ainoastaan Lapissa, vaan myöskin maakunnissa etelämpänä, Ångermanlannissa, Taalaissa, Medelpaadissa ja Vermlannissa. Kuin suomalaisesta heimosta hajaantuneina vesoina ovat he tehneet työtä ruotsalaisen kulturin palveluksessa raivaten ja viljellen maita.

Tiedämmehän miten 1500-luvun viimeisinä vuosina Suomessa raivosi hajottava sisäinen riitaisuus. Linnaleirin rasitus ja Flemingin nihtein ylimielisyys ja kotimainen knaapiaateli oli herättänyt kansassa vihaa ja kiukkua. Suurissa joukoissa nousi väestö kotimaisia sortajia vastaan, herttua Kaarlen tukemina, joka ei vielä ollut ennättänyt rautaisin käsin ryhtyä valtion peräsimeen, eikä siis voinut mieltä myöden auttaa heitä. Talonpoikain järjestymättömät joukot eivät voineet pitää puoliansa Siuntion Klaun rautapukuisia ratsujoukkoja vastaan; kaikkihan tietävät nuijasodan surkean lopun. Kauheasti kosti Fleming "kapinallisille". Kaikkialle kohotettiin hirsipuita ja Turun linnassa sekä Siuntion kartanossa kitui monta. Ja metsiin piiloutui joukottain ihmisiä Flemingin kostolta, peltojen ja niittyjen jäädessä autioiksi.

Mikä oli luonnollisempaa kuin että tällaisina koettelemuksien aikoina pyrittiin vieraille maille etsimään vapautta ja rauhaa, joita ei isänmaassa voinut saada? 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa syntyikin Suomessa suuri siirtolaisuustulva. Suomalaiset hakivat usein joukottain vaimoineen lapsineen uutta kotia itselleen vieraissa maissa. Jotkut menivät Saksaan, Viroon ja Puolaan, mutta huhut rahvaan orjallisesta asemasta näissä maissa, pelotti ihmisiä siirtymistä jatkamasta. Sensijaan pyrkivät he yli meren Ruotsiin, vanhaan emämaahan, jossa talonpoikaisvapaudella oli vanhat juuret ja jolla oli samat lait kuin Suomellakin.

Nämät suomalaiset näyttävät ensin tulleen Helsinglantiin, joka on Norrlannin eteläisimpiä rannikkomaakuntia. Täällä näyttää oikein "kansainvaelluksia" tapahtuneen, osittain länteen käsin Taalaihin, Taalainmaahan ja Vermlantiin, jonka syvät, luoksepääsemättömät metsät tarjosivat tulokkaille tervetulleen turvapaikan, osittain pohjoiseen käsin Medelpadiin ja Ångermanlantiin.

Kuten jo varemmin olen sanonut, kulki ruotsalainen asutus rannikolta ylöspäin jokilaaksoja. Vielä 1500-luvulla olivat kumminkin suuret jokilaaksojenväliset maat suuremmaksi osaksi erämaita, petoeläinten metsästysaloja.

Näistä erämaista tuli nyt maanpakolaisten suomalaisten uusi kotiseutu.

Kaskeamisella, metsästyksellä ja kalastuksella, senmukaan kuin kotipuolella olivat tottuneet, he elelivät täällä monet vuodet ruotsalaisten edes aavistamatta suomalaisia siellä oleskelevan. Mutta ruotsalainen asutus kävi yhä ylemmäs jokilaaksoja. Uutisasutuksia alettiin perustaa saloille — ja niinpä koitti päivä, jolloin salo-suomalaisten asumukset löydettiin metsistä ja taistelu ruotsalaisten ja suomalaisten uutisasukkaiden välillä alkoi. Ruotsalaiset, eivät suinkaan lempein silmin katselleet suomalaisia, sillä he pelkäsivät anastuksia tai oli heillä todella haittaa metsiin, kalavesiin, metsästysmaihin ja metsäniittyihin nähden. Senpävuoksi tapahtuikin näinä nyrkkivallan aikoina, että ruotsalaiset omakätisesti kävivät oikeutta ja murhasivat suomalaiset missä ikinä heitä tapasivat. Niinpä tietää tarina kertoa, että hurjistunut talonpoikaisjoukko ryntäsi Ångermanlannin Finnsjönin suomalaisten kimppuun murhaten heidät viimeiseen mieheen.

Nykyisen historioitsijan on vaikea päättää ken oli oikeassa. Luultavasti oli tässä kuten monessa muussa tapauksessa, että molemmat olivat yhtä oikeassa.

Toiselta puolen on muistettava, että suomalaiset viljelemällä autioja tiloja, jotka sodan ja ruton aikana olivat jääneet rappiolle ja raivaamalla maata saloille, ovat suorittaneet Ruotsin hyväksi kulturityön, joka ansaitsee tunnustusta.

Mutta toiselta puolen antoivat suomalaiset todella syytä valituksiin. Jos he vain löysivät sopivan kaskimaan, piittasivat he vähät kuka oli metsän omistaja. Ja myöhemmin tapaamme näiden seutujen tuomiokirjoista tiedonantoja, joista käy selville, että suomalaiset usein olivat syypäät rangaistaviin tekoihin.

Kumminkin palautui pian suomalaisten ja uutisasukkaiden naapurisopu, ja molemmat kansat sulivat vähitellen yhteen. Suomen kieli hävisi vähitellen. Se näyttää kumminkin paikottain olleen elinvoimainen, sillä vielä 50 vuotta sitten oli Borgsjönissä vaimo, joka puhui suomea. Vanhimmat Medelpadin Borgsjön pitäjän suomalaista heimoa olevat asukkaat, nimittäin Johan Månsson ja Jonas Sjölund voivat vieläkin kertoa tästä Meedelpaadin viimeisestä suomeapuhuvasta akasta.

Kertomuksessa "Mali-Oosa" esitetään kappale Borgsjön suomalaisten historiaa. Tarinan sellaisenaan ovat minulle kertoneet mainitut ukot Johan Månsson ja Jonas Sjölund.

Mutta jos suomalaisilla eteläisen Norrlannin viljelyksen historiassa on ollut tärkeä sija, on kumminkin myönnettävä, että heillä vasta Lapissa esiinnyttyään kulturin edelläkävijöinä on mitä suurin merkitys.

Kun Kaarle XI vuonna 1672 yllämainitun "Plakaatin Lapin asuttamisesta" julkaisi, ei ollut ainoatakaan ruotsalaista, joka olisi uskaltanut muuttaa Lappiin uutisasukkaaksi. Sillä lappalaiset olivat ruotsalaisten kesken huudossa jumalattomasta noituudesta, jota ei kukaan voinut vastustaa. Jopa aikalaiset sivistyneetkin luulivat lappalaisen taitavan loihtia, ja varmaankin he tunsivatkin monta muilta salattua luonnonvoimaa, kuten nykyajan intialaiset fakiirit. Ei ole siis kummasteleminen, ettei tahdottu panna itseänsä alttiiksi lappalaisten noituudelle.

Mutta suomalaiset olivat itse taikataitoista väkeä, ja vaikkeivät olisi olleetkaan oli heillä kumminkin sellainen maine, ja se jo riitti pitämään arkoja lappalaisia aisoissa. Siihen luottaen Vilppu Hiltuinen — joka tarinoiden mukaan oli mahtava noita — teki tuon uhkarohkean yrityksen ja läksi Lapinmaata raivaamaan.

Hänen jälkeensä tuli muita, ensin suomalaisia sitten ruotsalaisia. Ja salosuomalaisista etelä-Lapissa ei ole jälkeäkään enää. Suomi on ja oli jo sata vuotta sitte kadonnut näiltä tienoin. Mutta muisto Lapin suomalaisasutuksesta elää vielä kansantarinoissa ja monissa paikan nimissä.

Vilppu Hiltuisen tarinassa on lappalaisilla tärkeä osa. Senpävuoksi heistä muutama sana.

Lappalaiset elelivät näihin aikoihin heimottaisin, suunnilleen samaten kuin intiaanit, ja metsästelivät sekä kalastelivat monin verroin enemmän kuin nykyään.

Pakanoita, vaikkei nimellisesti, useimmat lappalaiset näihin aikoihin olivat ja tarina tietää vieläkin kertoa, miten lappalainen noita, Kouno iski noidanpuskun pastori Olaus Graniin, joka hänkin oli lappalaista syntyperää. Varmaa on myöskin, että lappalaiset Lyckselen laamanninkäräjillä tammik. 11 p:nä 1687 tunnustivat "rummuttamisen" ja uhraamisen vielä olevan yleisesti käytännössä "esi-isäin tapain ja taidon mukasesti". Ja kuvaavaa on erään laamanninkäräjäin lautamiehen lappalaisen Olavi Månssonin sanat, puolustaessaan itseänsä syytöksiltä, että oli uhrannut Jubmelalle ja Ruottalle: "Jumala tietää, ettemme me köyhät lapinmiehet sillä mitään pahaa tarkottaneet".

Tästä vastauksestahan selviää, silloisten lappalaisten omituinen kristinopista ja pakanuudesta syntynyt sekauskonto.

On myöskin muistettava, että kuin lappalaiset elivät heimottain, joita sanottiin kyliksi, erillään toisistansa ja ollen usein keskenänsä riidassa, saattoi hyvinkin sattua, että toinen heimo oli kristitty, toisen ollessa aito pakanallinen.

Lappalaisten uskonto oli monessa suhteessa esoteristen viisausoppein tapainen. Usko sieluinvaellukseen ja auringon palveleminen korkeimpana havaittavissa olevista jumalista, ovat tuon uskonnon, jossa on koko suurenmoisiakin piirteitä, silmiinpistävimpiä ilmiöitä.

Lappalaisten papit, noidat, olivat heimon väkevimpiä ja lahjakkaimpia miehiä. Mitään vioittumaa ei "noaiddessa" saanut olla — yksin puuttuva hammaskin vei hänen mahtinsa. Yhteyttä jumalten kanssa piti hän yllä lyömällä noitarumpua, gobdasta tai koobdasta. Rummuttaessansa pyrki hän kiihottuneeseen tilaan, joka päättyi siten että noaidde joutui horrostilaan (lankesi loveen) jolloin hän luuli saavansa tietää jumalten tahdon.

Lappalaiset ovat runollista kansaa ja heillä on ollut rikas kansanrunous, josta nyt on vain muutamia harvoja katkelmia jälellä. Noidat olivat runoilijoita, jotka muovailivat tarinat runoiksi ja sepittelivät lisäksi omistakin kokemuksistapa. Runoja ei milloinkaan pantu muistiin, vaan kulkivat ne suusta suuhun. Niinpä turmeltui alkuperäinen muoto, joka varmaankin oli samanlainen kuin suomalaisissakin runoissa ja meidän päiviimme säilyneet näytteet ovat vain heikkona kajastuksena alkuperäisistä runoista. Kristityt papit vainosivat noiddeja ja heidän laulunsa ja tarinansa hävisivät. Jotakin on säilynyt toki, vaikkakin vähän, ja siitä olen käyttänyt mikä käytettäväksi sopii. Kristityt papit ovat muistiinpanoissaan säilyttäneet vanhoja tarinoita ja näitä olen käyttänyt lappalaisen kansanrunouden näytteenä. Muoto ei ole sama kuin pappien muistiinpanoissa, mutta sisältö on sama.

Kirjan aihe on ollut suuri, miltei liian suuri. Jollei minun ole onnistunut, niinkuin olen mielinyt, luoda eloa ja todellisuutta Lapin nuoruudenajan tarinoihin, niin suotakoon anteeksi.

Tahto ainakin on ollut rehellinen.

Tukholmassa kesäkuulla 1908.

Valdemar Lindholm.

VILPPU HILTUINEN

I.

Saarella Isojoen laskupaikalla Tunturijärvestä, juuri virran suulla on kirkko. Molemmin puolin kiitää virta vinhana, etenkin keväisin Isojoen paisuessa yli äyräittensä ja Tunturijärvikin näyttää silloin suurelta, pauhaavalta sisämereltä.

Tuo pieni harmaa, jykevistä hirsistä salvettu kirkko on niemekkeellä vaaleiden riippakoivujen ympäröimänä ja taustana on tummaa havumetsää. Virran alapuolisella rinteellä kasvaa pehmeitä ruohokasveja ja kieloja, jotka keväällä sekä kevätkesällä täyttävät tienoon tuoksullansa.

Alempana virta pyörteineen ja nieluineen käy vihaiseksi — väliin se kimaltelee ja hymyilee, väliin on uhkaavan synkkä. Ja etäältä kuuluu yöt päivät kosken kumea yksitoikkoinen pauhina.

Ylhäällä näet koko kirkonkylän — joukon harmaita, viheliäisiä tuparäniä; kokoonsulloutuneina rantamalle ne ovat kuin vuohilauma. Pieniltä ja vähäpätöisiltä ne näyttävät, mutta kertovat silti ympäristöllä olevan viljelysaluetta, sillä jokainen kirkkotupa on samalla merkkinä jostakin pitäjän kylästä tahi uutisasutuksesta.

Kirkonkylä on enimmäkseen autiona. Ainoastaan pienessä pappilassa, joka punaisena, ulkonurkkaisena pistää esiin kirkon vierustalta, asuu ihmisiä vuosikaudet umpeensa. Muut tuvat alhaalla "paikalla" ovat tyhjinä, paitsi suurkokousten aikana, kirkkopyhinä, jolloin pitäjän väki kerääntyy kirkonmäelle kuullakseen Jumalan sanaa ja hieroaksensa kauppaa.

Niinpä jo ammoin on ollut Jo 1300-luvulla oli tässä markkinapaikka, jossa pirkkalaiset "kolmantenatoista päivänä joulun jälkeen kauppojansa julkisesti tehköhön" sen oikeuden mukaisesti, joka vanhoista ajoista heillä on ollut ja jonka vahvisti drotsi Nuutti Juhonpojan 1328 v:n kirje.

Pahoin kohtelivat pirkkalaiset aution seudun ainoita asujamia, lappalaisia. Kuninkaan kirjelmän nojalla oli pirkkalaisilla oikeus hallita ja vallita lappalaisia ja tätä oikeuttansa he käyttivätkin. Eipä siinä kyllin että lappalaiset pakotettiin veronmaksuun — monessa suhteessa joutuivat he ankaran pirkkalaisvallan kautta ikäänkuin orjuuteen. Siksipä lappalaiset sortajia, ainoita ruotsalaisia, jotka erämaille tulivat, vihasivatkin. Ja "daro" pettelijä tuli ruotsalaisten lapinkieliseksi nimeksi.

Vuosia kului ja kristinusko alkoi tunkeutua Lappiinkin. Eräs korkea hengen mies itse Upsalasta tuli suurine seurueineen, matkustaen halki Lapin niin komeasti ja uhkeasti kuin salomailla kävi päinsä. Taru kertoo, että hän olisi erämailla eräällä lähteellä houkutellen saanut kastetuksi kaksikymmentä lappalaista.

Vähänpä näytti tästä lappalaisten kastamisesta tulosta olevan. Tuskin oli mahtava jumalanmies palannut etelän maille, ennenkuin lappalaiset uudelleen alkoivat uhrata Beivelle, Stuorjunkkarille ja Tjermeelle.

Eivätpä toki kaikki.

Yksi siemen oli langennut hyvään maahan ja iti, vaikkakin heikoksi kasviksi.

Kastettujen joukossa oli lappalaisvaimo, kasteessa nimitetty Magdalenaksi, joka ei ainoastaan alistunut kasteeseen, vaan joka myöskin kaikesta sydämestään ja mielestään oli omaksunut kristinopin. Palavalla uskoninnolla alkoi tämä saarnata heimolaistensa keskuudessa. Mutta vähänpä hänen saarnansa vaikuttivat, sillä hänhän oli vaimo ja vaimo ei lappalaisten katsantokannan mukaan saanut puuttua pyhiin asioihin.

Täynnänsä palavaa heimonsa käännyttämisintoa kuin oli, läksi Magdaleena Upsalaan kunnioitettavien isien luo, jotka kiihkeistä pyynnöistä suostuivatkin lähettämään lähetyssaarnaajan, herra Tosten, Pohjan perille lappalaisia kristinuskoon kääntämään.

Kova työ hänellä täällä olikin edessänsä. Hänen lähetystyötänsä näet vastustettiin kahdelta taholta. Sekä pirkkalaiset että lappalaiset yhtyivät taistelemaan kristinuskoa vastaan, ja vaikkakin pirkkalaisia sanottiin "kristityiksi lapinkävijöiksi" ja he nimikristityitä olivatkin, he kumminkin salaisesti olivat kristinuskon pahimpia vihollisia. Sillä he pelkäsivät, että jos lappalaisista tulisi kristityltä ja pappeja asettuisi Lappiin, se arvelluttavasti rajottaisi pirkkalaisten vanhaa valtaa, ja sellaista eivät he saattaneet rauhallisesti katsella.

Siksipä kerrotaankin, että kun Toste oli kappelin rakentanut ja piti viettää vihkiäisiä Antinpäivänä, muutamat lapinkävijät jumalanpalveluksen aikana olivat sulkeneet ovet, sytyttäneet kappelin pappeineen ja lappalaisineen tuleen. Sattui kumminkin, että papin sekä muutamien muiden onnistui päästä katon alla olevasta luukusta ulos ja olivat he siten pelastuneet valkeanvaarasta.

Tämän jälkeen koittikin kosto daroille, ruotsalaisille. Lappalaiset liittyivät yhteen ja asettuivat lapinkävijöitä väijyilemään. Ja kun nämät tulivat porokyydillä ajaen, yhtäkkiä nuolet vinkuilivat heidän korvissansa.

Syntyi verilöyly. Ei yksikään pirkkalaisista pelastunut. Itse pappi, herra Toste nipin napin säästettiin. Tuorpenain noita Vaari vaati, että Toste herra tapettaisiin uhrilavalla Ruottan kunniaksi, mutta puolikääntyneiden lappalaisten rukoukset sen estivät. Toste kuitenkin tämän perästä lähti etelään omille maillensa ja toista vuosisataa kului ennenkuin kristittyä pappia näille perille tuli.

Taru tietää kuitenkin kertoa eräästä Tukki-Tuomaasta, jonka jumalanmies uumajalainen Olaus Njurenius olisi kristinuskoon kääntänyt ja että hän sitte olisi vanhalle markkinapaikalle kirkon perustanut. Sitä ei toki koskaan rakennettu muuanne kuin kääntyneiden mielikuvituksiin.

Nyt siinä kyllä kohoo vanha harmaja kirkko ja olipa siinä jo tätä ennenkin. Mutta vanhin kaikista on sittenkin Tosten herran kappeli, jonka pirkkalaiset polttivat.

− − −

Viljeltyjä seutuja on nyt pitkin pitäjää, niinkuin kirkkotuvistakin voit päättää, jotka ovat yhtenä ryhmänä kirkkosaarella.

Suurikasvuista, vaaleatukkaista kovakouraista väkeä tänne suurille käräjille kokoontuu. Ja lappalaiset, jotka muinen olivat miltei ainoat kirkossakävijät ovat nyt harvinaista kirkkoväkeä. Kun he joskus tulevat kirkolle, kävelevät he kiirein hoippuroivin askelin ikäänkuin olisivat epävarmalla maaperällä ja vilkuvat arasti ympärillensä, kuten sellaiset, jotka tietävät olevansa vihamiesten keskellä.

He ovat kukistettua kansaa, omilta mailtaan karkotettuja. Ja daroin ja karjalaisten, suomalaisruotsalainen, sekarotuinen kansa on heidän voittajansa.

Pitkiä tuimia taisteluita on käyty syvissä hiljaisissa metsissä ennenkuin niin on käynyt. Mutta saamein kansa oli häviöön tuomittu ja darot, jotka tulivat oppeineen valkeasta kristuksesta ja karjalat (suomalaiset) noituuksineen, joka oli saamein vanhaa seitaa tehokkaampi, ovat päässeet erämaan herroiksi.

Ja nyt on tuo pieni kirkonkylä korven autiossa yksinäisyydessä niin hiljaisena ja tyyneenä kuin rauha aina olisi siinä asunut. Ja ympäröivissä kylissä on ihmisiä, jotka aherrellessaan elämän välttämättömimmän eteen karussa luonnossa, ovat unohtaneet tarinat isien taisteluista erämailla. Mutta kukistettuin saamein kesken elää vieläkin tarinana, jota äären (tulisijan) ääressä kerrotaan, muisto menneistä riidoista, joita käytiin auringon lasten, tämän maan ikimuistoisten asujanten ja etelästä tulleitten, suomalaisten ja daroin välillä. Nuo ovat kaameita juttuja erämaasta ja niitä kerrotaan kuiskaavalla äänellä, jossa viha vieläkin kytee. Ja jos silloin mainitaan Vilppu Hiltuisen nimi, käy väristys läpi kuulijain ja silmät kiiluvat ilkeästi vihasta, jolla ei enää ole esinettä. Vihattu on Vilppu Hiltuisen nimi saamen kansan keskuudessa.

Suuri noita hän oli ja saattoi matkaan paljon pahaa auringon lapsille. Kirottu on hänen muistonsa heille, niinkuin hänet kerran Kouno tuorpenaheimon viimeinen noaidde (noita) kirosi.

Mutia uutistaloissa ja kylissä on hänen nimensä unohdettu. Ja kuitenkin oli hän, suomalainen uutisasukas Vilppu Hiltuinen, uranaukaisija ja viljelijä, joka ensimäisenä ryhtyi taistelemaan Lapin karua luontoa vastaan ja joka laski ensimäisen perustuksen sille viljelysalalle, jonka nyt pitäjässä tapaat.

Miehentyö se oli jos mikään, tämä hänen elämäntyönsä.

Sillä korvesta hän teki vainioita, ja vaikkapa tieltä väistyneillä onkin oikeus kirota hänen muistoansa, on tämä muisto kuitenkin sen arvoinen, että ne joiden hyväksi hän raivasi, sille suovat muistelman.

II.

Njunnisvaaran vuorenselänne on muinen ollut rajana tuorpenain ja sirkkain välillä.

Sirkan heimojen vanha asuinpaikka on ollut etelänpuolella niillä paikkeilla, missä tunturiselänteet alenevat Tunturijärveen päin. Laajoja sammal- ja jäkälärikkaita metsiä siinä on, ja siksipä ovatkin sirka'in miesten karjalaumat suuria ja hyvinvoipia.

Pohjoispuolella on luonto karumpi ja synkempi ja siellä on tuorpenain olinpaikka. Niinkuin luonto ovat tuorpenain miehetkin ulkomuodoltaan synkempiä ja totisempia kuin sirkat. Heidän ankarapiirteisten kasvojensa takana piilee myöskin kova ja karu luonne.

Koski, jonka nimi on Raijetjatse, on niinkauan kuin muistetaan ollut rajana sirkkain ja tuorpenain alueiden välillä. Harvoin menee sirkanmies tuorpenain alueelle ja ehkä vielä harvemmin tuorpena sirkain maille. Sillä nämät mahtavat saamein heimot ovat sittemmin vihanneet toisiansa kuin muinen tuorpenan noita viskasi erään sirkain heimon seidan järveen ja siten koko kesäkaudeksi vei heimon kalaonnen.

Tämä tapahtui niin kaukaisina aikoina, ettei vanhinpainkaan isät muistaneet milloin, mutta noaidde, joka sen teki oli nimeltään Vaari, suurin tietäjä ja loihtia mitä saamein keskuudessa milloinkaan on tavattu.

Totisesti tarvitsikin hän suurta voimaa uskaltaakseen kukistaa seidan, vaikkakin se kuului toiselle heimolle. Sillä seidalla on suuri valta sekä kostaa että suojella…

Vaarin aikana tuorpena oli mahtavin Lapin heimoista — lähimpänä asuvien heimojen "lais'in" ja "vapste'n" vieläpä sirkankin oli maksettava veroa tuorpenoille saadakseen poro-, metsästys- ja kalaonnea.

Opettipa Vaari pirkkalaisetkin tuntemaan eriskummaisen voimansa.

Kerrotaan, että norjalaiset lapinkävijät olivat tulleet tuorpenain luo laittomana aikana kauppaa käymään. Petollisesti he menettelivät hölmistyttäen lappalaiset väkevillä juomilla ja väärillä painoilla. Ahkiot täynnänsä tavaraa lähtivät pirkkalaiset matkoihinsa kun lappalaiset humaltuneina eivät vielä tajunneet, että olivat tulleet petetyiksi.

Mutta pitkällepä eivät päässeet. Kolme yötä ja kolme päivää samoilivat he erämaita, mihinkään löytämättä, kuljeskellen ympäri omia jälkiään; silloin he päättivät palata tuorpenain luo, tarjoten täysikelpoista hopeata lunnaikseen, sillä he käsittivät Vaarin heidät noituneen.

Ja vasta kun olivat tuorpenoille antaneet minkä piti ja sen lisäksi kauneimmat hopeasolkensa uhranneet kuunjumalalle, Kuonalle, saivat mennä tiehensä.

Merkillisiäpä olivat jutut joita vanhasta Vaari-noidasta kerrottiin.

Polvi polvelta perinnöksi jäävät häneltä tietäjänlahjat, ja eipä koskaan millään saamein heimolla ole ollut niin mahtavia noaiddeja kuin tuorpenoilla.

Mutta viimeisinä vuosina tuorpenoilla ei ollut tietäjiä ja tällöinpä olikin heidän valtansa ja kuuluisuutensa sen verran heikentynyt, että pienempi sirkan heimokin, jonka tuorpenat jo kauan sitte miltei olivat kukistaneet, uudelleen alkoi näyttää elonmerkkejä. Oli pelättävissä, että sirkkalaiset pääsisivät tuorpenoista voitolle. Eihän tuorpenoilla ollut enää muuta toivoa kuin Kouno, vanhan Koodatsin, heimon viimeisen tietäjän poika, joka tosin isältään oli perinyt loihtian sauvan ja oppinut loitsuja, mutta joka ei edes ollut syntynyt hammas suussa.

Mutta päästyänsä täyteen miehuudenikään, näyttikin hän, nimittäin Kouno, omaavan suuremman tietäjän mahdin kuin kukaan sitä ennen. Hänen noaidegadsensa [noidegadsella tarkotetaan taikaelukoita, joiden luultiin noitia ympäröivän; mitä suurempi elukkasaatto sen suurempi noaidde] oli siksi monilukuinen, että hän empimättä rohkeni ryhtyä taistelemaan itse Valkean Kristuksen pappia vastaan.

Monena vuonna oli Valkoisen Kristuksen oppia saarnattu markkinapaikalla kauppa- ja verokokouksissa, ja nytpä vihdoin oli eräs pappi mestari Olavi jäänyt sinne asumaan. Moni lappalainen oli antanut kristityksi kastaa itsensä. Sirkan heimossa tuskin enää oli ketään, paitsi heidän vanha Skalok noaideansa, joka ei olisi kääntynyt Valkean Kristuksen uskoon. Mutta hänkin oli vanha ja raihnainen eikä ollut voinut estää mestari Olavia, kristittyjen pappia, lyömästä alas kaikkia uhrilavoja ja ristivedellä pesemästä pois lapinnimen kastetta sirkain päistä. Olipa mestari Olavi mennyt niinkin pitkälle, että oli ottanut erään nuoren poikaisen, Kuosan pojan, mukanansa kirkolle valmistaakseen häntä sitte papin oppiin.

Tuorpenainkin keskuudessa oli kristinoppi saanut jalansijaa ja useat tuorpenain perheenisistä olivat antaneet mestari Olavin ammentaa vettä päällensä.

Kun Kouno miehistyi ja sai noituuden mahdin, oli hänen ensi työnsä esi-isien tapojen uudelleen käytäntöön saattaminen ja kunnioituksen tunnon herättäminen heidän oppeihinsa. Ne lapset, jopa vanhemmatkin, jotka pappi viime vuosina oli kastanut, kastoi Kouno lappalaiseen tapaan uudelleen. Ja ettei pappi rukouksineen saisi lappalaiseen tapaan kastetulta uudelleen palaamaan Valkean Kristuksen oppiin ja palvelukseen taikoi Kouno kastettujen nabmaskjellon, kasteenmerkin mitä voimakkaimmin loitsuin.

Vanhat uhripaikat, joita jo kauan oli hyljeksitty, hän taas laittoi kuntoon; kotijumalat saivat säännölliset uhrinsa — ainoat joihin naisetkin saivat ottaa osaa — ja kaikkia tuorpenan miehiä varotettiin mitä ankarimmin kunnioittamaan isien viisautta ja käyttämään kaikkia luvallisia manauksia ja loitsuja.

Kummapa oli nähdä, miten tuorpenan heimo muutamassa vuodessa vapautui tuosta tylsyyden tilasta, johon olivat vaipuneet. Aineellinenkin tila näinä vuosina parani; tuorpenain karjalaumat olivat pian suurten järvien eteläpuolisista suurimmat ja rikkaimmat.

Mutta maine Kounon manauksista ja hänen uhreistansa vanhoille jumalille kulki kauas, tulipa papin, mestari Olavinkin korville.

Siksipä, kun Kouno kerran sydäntalvella tuli hiihtäen kirkolle kaupantekopäivänä rauhallisten tuorpenan miesten etunenässä, kävi niin, että hän tuli tekemisiin mestari Olavin kanssa.

Molempain kesken syntyi kiihkeä sanasota, josta tarinat vieläkin kertovat. Molemmat käyttivät voimakkaimpia loitsujansa ja manauksiansa ja kovinpa sanat molemmin puolin kuni paljastettuina miekanterinä purivatkin.

Papin ja Kounon ympärillä seisoskeli tuorpenan miehiä. Heihin liittyi lapinkävijöitä sekä sirkan, laisin ja vapsten saameja. Joukko kasvamistaan kasvoi.

Pappi vaikkakin vanha ja harmaantunut oli vielä kookas ja voimakas kuin nuorukainen. Vaaleat hapset lepattelivat leveäotsaisessa päässä, suurine synkästi välähtelevine silmineen ja ääni kuului uhkaavalta kuin ukkoisen jylinä tuntureilla.

Vastapäätä seisoi Kouno, päätä pitempänä kuin kukaan hänen heimolaisistansa; ohuissa, parrattomissa huulissa sykähteli väreittäin pidätetty kiukku ja silmät olivat ilkeämielisen pistävät kuin naskalit. Hänellä oli yllään valkea punareunuksinen poronvasikannahkainen puku; solakoilla, voimakkailla vyötäisillä oli tiivisti hopeavyö, ja monikoristeinen tuppi poronluupäisine puukkoineen oli uhkaavan läheltä siepattavissa. Moni odottikin saavansa nähdä teräksen välkähtävän tupestansa papin voimakkaimpia kirouksiansa syytäessä. Mutta Kounopa ei pikastunut. Hän ei kättänsä nostanut raivoavaa ja jylisevää pappia kohti, jonka sanoista hän ei suuria ymmärtänyt. Mutta kun tämä oli lakannut manaamasta taivaan tulia noidille ja pakanuuden riettaudelle, alkoi Kouno äkkiä mumista manausta.

Vähätpä siitä mestari Olavi välitti.

Tyynein, varmoin askelin lähti hän paikalta ja hävisi pieneen pappilaan, jättäen Kounon ympäristöineen omiin hommiinsa.

"Kouno, hän sanoi sinun kuolevan", arveli papin poistuttua Hiisu, vanhin joukosta.

"Ja, että sinun pitäisi palaa ikuisessa tulessa", lisäsi toinen.

Kouno nauroi uhkaavasti:

Uhka ei minuun uletu,
Suuretkaan sanat pelota,
Lorut mua ei lopeta.

Sitte virkkoi hän uhmaten nyrkkiin puitu käsi ojennettuna pappilaan päin kalskahtavammalla äänellä:

Tutise en tuonelata
Rotasta en synkeätä.
Rotas nuolensa sinuhun
Vasamansa viskokohon,
Rotaimohon ryöstäköhön.

Äänettöminä hiihtelivät tuorpenanmiehet hänen jälessään, kun hän meni itse markkinapaikalle, missä pirkkalaiset jo olivat kauppansa alottaneet.

Kaikkia ahdisti kummallinen painava tunne. Kaikki olivat levottomia, rauhattomia tulevista ajoista, jonka aavistivat käyvän levottomaksi ja vaikeaksi. Ja kaikki tunsivat ikäänkuin helpotusta, kun Kouno jo toisena markkinapäivänä kehotti lähtemään.

Kaikki olivat jo lähtövalmiina, kun vanha Hiisu tuli hiihtää sinkauttaen pappilasta käsin ja sydän kurkussa kertoi, että pappi, tuo ankara mestari Olavi, oli kuollut. Hän oli pakisten istunut poikansa kapellanin, maisteri Ericus Olain kanssa, äkkiä noussut pystyyn, pidellyt rintaansa ja sitte äkisti kouristunut mykkärään verivirran pulpahdellessa suusta ja sieramista.

Kummastellen tuorpenanmiehet tuollaisia uutisia kuuntelivat ja merkitsevästi vilkuivat Kounoon päin, joka häijynilkisesti hymyillen oli kuunnellut Hiisun uutisia.

Hän ei kumminkaan näyttänyt olevan halukas vastaamaan kyseleville katseille, mutta kun kuiske alkoi käydä miesten kesken, että Kouno oli ampunut noidannuolen pappiin, mumisi hän puoleksi itsekseen:

Uksakkapa isältäni
Antoi mulle jäykät jänteet;
Sarakaltapa oon saanut
Vereheni velhon voimat,
Päähäni pätevät tiedot,
Suosikkia suojaella
Kääntääkseni nuolen kärjen
Johtaakseni jousen juonen
Kohti itse ampujata
Kostaakseni kostajalle.

Niinpä Kouno käänsi suksenkärjet pohjoista kohti ja hurautti tiehensä.

Joukkonsa seurasi häntä äänettömänä markkinapaikalta, missä huhu mestari Olavin äkillisestä kuolemasta oli pannut väen liikkeelle ja kummastelemaan.

Lapinkävijäin, vieläpä itse voudinkin oli vaikea uskoa maisteri Erikin väitettä, että hänen isänsä mestari Olavi oli kuollut luonnollisella tavalla.

"Kouno on lähettänyt hänelle noidannuolen. Kounolla on suurempi voima kuin papilla. Kuulimme, miten he toisiansa kohti sinkahuttelivat manauksia; pappi uhkaili Kounoa kuolemalla ja tulella, mutta Kouno käänsi kirojen voimat pappia itseänsä kohti".

Niin kuiskailtiin kaikkialla sekä daroin että saamein keskuudessa, eikä milloinkaan suurempaa tietäjänmainetta ollut tullut kellekään noaidelle menneinä aikoina. Ja niinpä kerrotaan Stöttingvuorilta Kebnekaiseen: "Hän, nuori tuorpenain Kouno, on noaideista suurin ja mahtavin".

III.

Tarina kertoo:

Idästä tuli mies. Hän oli harteva ja tuiman näköinen. Suurten järvien maasta hän tuli miesmurhaa paeten.

Korpien halki hän oli samoillut ja luolissa asunut, niinkuin muinen stalot, siihen aikaan kuin maanpakolaiset, ryöstäjät ja väkivallantekijät, metsään piiloutuneina elivät lappalaisia ryöstämällä ja joista nämä sitte saduissaan ja tarinoissaan tekivät jättiläisiä ja peikkoja. Nämä maanpakolaiset ryöstäjät, jotka sveain lain mukaan tuomittiin Helsingalantiin menemään, kävivät, voimakkaita ja kookkaita kuin olivat ja muiden omistusoikeutta halveksivat, saamein kansan pahimmiksi vihollisiksi. Ja heidän muistonsa elää vieläkin lappalaisten kesken saduissa stalo-tarinoissa.

Stalon tavoin idänpuolen mies oli tullut. Mutta karjala hän oli, suomalaista sukuperää ja perehtynyt suomalaisiin runoihin ja jumaliin.

Tänne hän oli tullut monenpäiväisen vaelluksensa suoritettuaan. Ollessaan vielä rannikkoseuduilla, joissa kyliä ja uutisasutuksia oli alkanut syntyä ja joissa oli ihmisiä, joiden silmistä hän luuli näkevänsä muistutuksen rikoksestansa, tunsi hän itsensä onnettomaksi ja epävarmaksi. Yksinäisenä tunsi hän itsensä voimakkaaksi. Siksipä hän vetäytyikin yhä syvemmälle korpiin.

Oleskellessaan ja liikkuessaan ruotsalaisten keskuudessa hän oli kuullut merkillisiä uutisia kerrottavan. Avonaisessa kirjeessä kuningas oli julistanut, että niiden, jotka tahtoisivat asettua asumaan Lappiin tiluksia raivataksensa, piti saaman nauttia kaksikymmentä vapaavuotta sekä saaman vapaan maan itselleen ja jälkeläisillensä.

Mies, jonka nimi oli Vilppu Hiltuinen, piti näitä itselleen suotuisina uutisina. Ja eivätpä häntä pelottaneet jutut erämaan noituuksiin perehtyneestä kovaluontoisesta kansasta.

Kun kummallisia tarinoita Lapin asukkaista levitettiin ei yksikään ruotsalainen vielä ollut rohjennut käyttää hyväkseen niitä etuja, joita kuninkaan kirje tarjosi niille, jotka sinne asettuivat asumaan. Ennemmin epävarma toimeentulo tunnetussa maassa kuin varma noitien seidoista johtuva kuolema erämailla.

Mutta Vilppu Hiltuinen päätti patikoida salomaille. Joutsi selässä tallusteli hän pohjoista kohti, meni halki metsien yli vesien. Ihmisiä hän ei tavannut, eikä tahtonutkaan heitä tavata. Elantonsa sai hän metsänantimista ja kaloista, joita pyydysteli joista ja järvistä. Suojansa sai hän vuorten onkaloista tahi tuuheiden kuusien juurelta — puolustusta oli kylläksi hänessä itsessään.

− − −

Joki on pieni ja vuolas Raijetjatsen yläpuolella, ja koskessa se kutistuu kaidaksi, sohisevaksi vaahtoviiruksi, joka huimaavaa vauhtia ryntää alapuolella olevaa tyventä vettä kohti. Tässä on leveä, tyyni ja kalainen patouma. Kosken partaalle saakka tapaat lohia turhaan yrittelemässä koskenniskalle ponnahdella. Alempana paneutuvat suuriin joukkoihin taimenet ja harrit ja rantamilla, missä kaisla huojuu, piileskelevät hauit kärkkymässä pikkukaloja, jotka parveilevat vedenpinnalla.

Vanhastaan on kalansaalis täällä ollut paras mitä tiettyvillä tapaat, ja kiihkeästi on tuorpenan ja sirkkain kesken näistä kalavesistä riidelty. Tuorpenat ovat mielestään tämän vesistön oikeat omistajat, mutta sirkat pitävät sellaista mielipidettä omistusoikeuden loukkauksena. Monasti onkin senvuoksi sattunut, että tuorpena ja sirkka on tavannut toisensa Raijetjatsen luona ja on syntynyt sanakiista, joka ei ennen ole loppunut kuin kosken veteen on verta sekottunut.

Nytpä sirkan miehet aikoja sitten ovat jo vetäytyneet pois Raijetjatselta ja jättäneet sen rikkaat kala-apajat tuorpenalle; sirkat olivat rauhaa rakastavaisempia ja kristityn papin lempeä oppi oli saanut heidät ennemmin luopumaan oletetusta oikeudesta kuin olisivat tahtoneet jäykkyydellänsä antaa aihetta veriseen taisteluun. Mutta vanhempien sirkan miesten mielten pohjalla piili kumminkin viha ja heitäpä pidätti Raijetjatsen rikkailta kalavesiltä enemmän Kounon pelko kuin papinopin kunnioittaminen.

Tuossa kesänrinnassa tuorpenat olivat talviteiltään alankomailta kulkeneet ylös päämajoilleen Njunnisvaaralle. Kittanoose — kevätruoka — oli otettu esille säilytyspaikoista ja syöty uhrijuhlassa palaavan Beiven kunniaksi. Talvi oli ollut onnellinen ja ne, jotka olivat ennustelleet, että Kounon noitatemput pappia vastaan, tuottaisivat turpenalle onnettomia seurauksia, olivat joutuneet häpeään. Päinvastoin, ei turpenan heimo milloinkaan ollut suuremmassa kunniassa ja arvossa ollut kuin nyt, kun Kounon eriskummallisen tietäjän mahdin maine maita kierteli.

Nytpä tuntuivat kevät ja kesäkin onnellisiksi kääntyvän. Kouno oli uhrannut kaksi ruskeata poroa Tjermeelle ja valkoisen porovasikan Beivelle porojen onneksi. Uhrieläinten rasvan olivat heimon nuoret tytöt sulattaneet ja kaataneet venheenmuotoisiin tuohiastioihin, jotka ripustettiin kesäasuinpaikan ympärillä oleviin puihin. Nämät olivat Beiven-Neidan uhreja, että tämä tekisi porot hedelmällisiksi.

Rauha ja yksimielisyys vallitsi heimon keskuudessa ja kaikki olivat siinä luulossa, että uusi suuruuden ja kunnian aika, kuten muinen Vaarin aikana nyt tuorpenalle koituisi.

Kouno itse oli kumminkin viime aikoina ollut harvasanainen ja sulkeutunut. Kun vanha utelias Hiisu oli syytä udellut, hän vain oli kieltäytynyt vastaamasta. Hiisu käsitti sen siten, että joko manaaminen tahi taikatemppu oli tekeillä, eikä enempää kysellyt. Sillä Hiisu tiesi, vaikkei itse ollutkaan tietäjä, että noita menetti voimansa, jos ilmaisi loitsun, jota hautoi.

Siitä sanoi vuolleh:

Hullu paljon pakisevi,
Viisas on sanoille saita.
Nuoli nopsa vaiti lentää —
Vonkuin saalihin se sattuu.

Kouno oli ilolla ja ylpeänä nähnyt, miten tuorpenaheimo hänen johdollaan oli päässyt suurempaan valtaan ja hyvinvointiin kuin pitkiin aikoihin. Mutta hän luuli silti olevan syytä olla varovainen ja ylvästelemättä. Sillä merkeistä päättäen oli onnettomuus tulossa. Yksin hän oli nähnyt, että suuri onnettomuus uhkasi heimoa suuren kristityn miehen kautta.

Sen hän oli nähnyt kobdaasta — noitarummusta — ja turhaan hän oli luvuin yrittänyt vaaraa vältellä. Hän näki miten se läheni, ja hän sen siten selitti, että se oli kristityn papin mestari Olavin jabmek [Jabmek = kuolleen haamu. Lappalaiset luulivat, tuonelan asukkaiden Jabmien-aimossa jatkavan maanpäällä alkamaansa elämää ja olevan vilkkaassa yhteydessä elävien kanssa. Siksipä jabmekeille, kuolleille, uhrattiin, etteivät ne eläviä vahingoittaisi.], joka tahtoi kostaa ja aina kuljetti arpaa [arpa = messinkirengas, joka pantiin rummulle, sitä käytettäessä] rummulla samaa rataa, siten uhkaillen.

Kouno ei ollut kellekään heimon miehelle hiiskunut mitä luuli näkevänsä, ja hän yhä toivoi uusin manauksin ja uhrein tekevänsä jumalat niin suopeiksi, ettei papin jabmek voisi häntä ja heimoa vahingoittaa.

Hänen mielensä ei kuitenkaan ollut niin hilpeä ja täynnänsä luottoa kuin ennen, ja usein häntä vaivasivat kiusalliset unet. Alati ilmestyi hänelle vaaleatukkainen mies. Mies, jolla oli mestari Olavin muoto ja hänen tummat uhkaavat silmänsä. Mutta hänen suunsa ei ollut lempeä ja sävyisä kuin mestari Olavin, vaan oli siinä julma ja ankara piirre, ja joutsi, jota hän kantoi oli karkeatekoisempi ja vahvempi kuin yksinomaan linnustamiseen oli tarpeen…

Kouno oli mennyt etelään käsin Raijetjatsea alaspäin siunataksensa kalavesiä ja antaakseen ensi uhrit Tjatseolmakille, vetten jumalalle. Senpävuoksi vei hän mukanaan poronmaidolla täytetyn poronmahan, johon oli sekotettu seitsemän pyhää lääkeyrttiä ja vyöllensä oli hän pistänyt kivikirveen, joka pystyy vastustamaan kaikkea noituutta.

Aurinko paistoi täydeltä terältä ja Raijetjatsen usviin kuvastui kirkas taivaankaari. Sitä piti Kouno hyvänä enteenä ja hänen sydämensä tunsi hetken helpotusta. Hän hetkisen nauroikin pelolleen, ja aukoessaan solmuja poronmahan suusta kaataakseen siitä maitoa veteen Tjatseolmakille uhriksi hyräili hän hilpeätä joikua:

Paista, päivä, kirkkahasti,
Orrajauren järven pintaan!
Kuusehen kurotteleiksen
Orrajauren nähdäkseni,
Sekä kaunihin kanani
Kukkarantaa kulkemassa,
Kussa urvut puhkeleivat.
Kuljen pilven teitä myöten
Hattaroilla halki maiden
Orrajaurelle ne kiitää.
Varikselta siivet sieppaan
Otan kuikan kurottimet,
Hanhenjalat harppaella
Luokse armaan astellani,
Hiljaa, hiljaa hiiskumatta…

Solmu olikin kovasti kiinni ja Kouno sai kauan sen kimpussa pusailla ennenkuin se aukesi. Kun lopulta onnistui, piti hän poronvatsaa molemmin käsin ja laskeutui polvillensa ja tuli kontillansa ryömien rantaan, jossa sitte kumarrellen kaatoi maidon koskeen mumisten:

Jumalat voimalliset
Tjatse Olmak,
Jubmelan sukulaiset
Vaahtojen vaipan alla,
Ottakaa uhriksi
Rieskaa poronmaitoa,
Nuorten vaajain maitoa…

Taaskin hän nöyränä kumartui maahan maidon valkeana viiruna juostessa virtaan.

Samalla kuului toiselta rannalta kovaa naurua, joka kaameana kajahteli halki kosken kohinan.

Kouno nousi kiireesti pystyyn ja vilkasi ympärillensä.

Hän tunsi miten polvijänteitä herpasi niin että hän oli lyyhistyä kyykkään kauhusta. Niinkuin olisi vitran [vitra = aave] nähnyt hän tuijotti kosken tuonpuoliselle rannalle. Sillä siinäpä seisoikin tuo mies, jonka hän oli unissa nähnyt ja joka häntä kohdalla oli uhkaillut. Pitkänä ja kookkaana hän seisoi kosken niskalla — tuimasti katseli, suunpielissä julma ilme. Hartevalta ja vankkaniskaiselta hän näytti; ja joutsi, joka oli vasemmalla olalla, oli korkeampi ja vankempi kuin lintujen ampumiseen oli tarpeen…

Pelko valtasi niin äkkiä Kounon, ettei hän heti muistanut mitään loitsua tahi mahtisanaa suojeluksensa itseänsä tahi vahingoittaaksensa vitraa, joka oli hänen edessänsä. Mutta kuin kolea ilkkuva nauru vieläkin kuului toiselta rannalta, vieden voiton kosken pauhinasta, tempasi Kouno äkisti kivikirveensä ja iski sillä ympärilleen kaikkiin neljään ilmansuuntaan.

Toisella puolella oleva suuri vaaleaihoinen mies näki Kounon hommat jo ennenkuin tämä oli ennättänyt lausua loihtusanoja, jotka häntä itseään suojelivat ja vihollisen veisivät perikatoon, ottikin tämä joutsen olaltansa ja sinkautti Kounoa kohti suhisevan nuolen, joka raappasi hänen poskeansa niin että pari veripisaraa tipahti turkinkaulukselle.

Nyt käsitti Kouno mahtinsa tällä erää murtuneeksi, kun kerran verta oli tihkunut ja kauhun sekä pahojen aavistusten valtaamana hän minkä jaloista kerkisi ryntäsi metsään ja katosi sinne puiden peittoon.

Mutta kosken alapuolelle viritti Vilppu Hiltuinen tulen, jossa paistoi ensimäisen Raijetjatsesta saamansa lohen.

IV.

Notkein liikkein Kouno juoksi halki metsän Aranoivea kohti. Mutta äkkiä hän seisahtui, tuonne ylös ei hän haavottuneena voisi mennä. Sillä Aranoivella oli heimon stuoramus passe [uhripaikka] ja Kouno tiesi, että jos hän sulkemattomin verihaavoin astuisi pyhälle maalle sattuisi häneen ennen vuoden loppua Jabmien akan nuoli [Jabmien akan nuoli = kuolema].

Siksipä hän kääntyikin takaisin ja meni laaksoon, joka joelta kulki kappaleen sisämaahan päin. Laakson pohja oli paljaana kivimuhkurana. Suuria viertokiviä oli päällekkäin niin että ne muodostivat leveän tientapaisen jonon, joka kulki pitkin laaksoa. Kouno tiesi sen olevan Kouvamanon [Kouvamano = eläinten jumala, porojen suojelija] muuttotien, ja hän vältti sille astumasta. Hän pysytteli kivirytäköiden sivulla ja tuli pienelle purolle, joka vallattomana lirisi ylempänä olevasta lähteestä.

Tänne Kouno lopulta istahti.

Hän huuhteli haavaa ja luki loitsun sulkeaksensa verenjuoksun. Mutta loitsu, vaikka olikin monasti ennen hyväksi havaittu, näytti nyt äkkiä käyneen tehottomaksi, sillä verta tihkui edelleenkin punaisena viiruna posken haavasta.

Sellaista ei Kounolle vielä milloinkaan ollut tapahtunut — ja hän tunsi kiukun sisällänsä kiehuvan tuota tuntematonta miestä kohtaan, jonka voiman hän aavisti omaansa suuremmaksi.

Kuka hän sitten oli? Oliko hän vain kristityn papin Kounolle kostoksi lähettämä jabmek Jabmienaimosta? Vai oliko hän mies lihaa ja verta?

Jollei Kounolla poskessaan olisi ollut polttavaa merkkiä siitä ettei mies ollut haamu tahi vitrani, olisi hän ollut vakuutettu siitä että tuo oli ollut vain jonkun epäsuopean jumalan lähettämä kangastus, mutta veri, jota virtasi poskea pitkin ja teki punervan raitan turkille, puhui toista.

Mitä hän tahtoi erämaasta, tuo mies, jonka ulkomuoto tarpeeksi ilmaisi, että hän oli daro tahi karjala? Sen että hänellä oli pahat mielessä oli Kouno äsken sekä kuullut että nähnyt Mutta mitä hän aikoi tehdä?

Tuo mies koskenniskalla oli kiiruhtanut ampumaan verivamman Kounolle, ennenkuin tämä oli ennättänyt lukea loitsuansa — sepä todisti miehen olevan taikuuksiin perehtyneen. Sillä muuten hän ei olisi tullut ajatelleeksi, ettei haavottunut mies voi tehokkaasti loihtia. Mutta Kouno ei koskaan ollut kuullut daron perehtyneen salaisiin tietoihin. Miehen täytyi siis olla karjala.

Kouno muisti kuulleensa heidän olevan jäykkää, noituuteen perehtynyttä väkeä ja saamein vihollisia. Monet voimakkaat loihdut oli saatu idästäkäsin — sen Kouno tiesi, ja siitä puhuivat vanhat muistelmatkin. Mutta jos mies oli taiantietäväinen karjala — niin miksi hän oli korvessa, ellei noituudella pilatuksensa saamein metsästysmaat ja kalavedet? Varmaankin oli tulossa kovia taisteluja saamein ja karjalan kesken. "Saammepa sentään kokea kenen mahti on suurempi, sinun tai minun" ajatteli Kouno.

Hän ei päässyt ajatuksistansa selville, ja siksipä hän päättikin mennä kotiin kobdaalta neuvoja kysymään…

Loihtua lukien löi hän veitsellä kipunan kivikirveestä ja sytytti palamaan tuohenkäivärän, jolla sitte poltti poskeansa kunnes veri tyrehtyi. Sitte heitti hän tuohenpalasen lähteeseen ensin luettuaan siihen lyhyen loitsun, ettei Saivoneita, lähteenjumalatar, siitä vahingoittuisi ja suuttuisi, ja meni sitte nopein askelin asuinpaikalle.

− − −

Tuorpenan miesten pääolinpaikka oli Njunnisvaaran pohjoispuolella erään järven lähettyvillä, jota nimitettiin Vistejaureksi, sammaljärveksi. Täällä he kesän asuivat, porojen vapaina ympäristön metsiä kierrellessä. Kokoomis- ja erottamisaikoina tosin heimo oli liikkeellä ja talvella, kun nälkä ajoi porot alas rannikkoseuduille, kuljeskelivat tuorpenat muuttelevien tunturilappalaisten tavoin, mutta kesäkauden he asuivat samassa pääolinpaikassa.

Siksipä olivatkin tuorpenain kodat suurempia ja parempia kuin tunturilappalaisten, samaten olivat myös heidän poronsa suurempia ja lihavempia.

Kodat oli rakennettu männynrangoista ja havuista, joiden päälle oli pantu turvepeite. Ne olivat hajallaan siellä täällä järven ympäristöllä, siksi kaukana toisistansa, että päivän matka olisi riittänyt kaikissa kodissa pistäytymiseen.

Kounon kota oli järven eteläpuolella, pienen puron suulla. Kota oli suuri ja hyvin rakennettu, sillä Kouno oli rikas ja heimonsa ensimäinen. Pari suognea [suogne = jalustalla oleva ruokain y.m. tarpeidensäilytyspaikka] oli kodan sivulla puron partaalla ja järvenrannalla roikkui muutamia verkkoja kuivaamiskojeillansa.

Kappaleen matkaa kodan takana metsässä näet kömpelösti kyhätyn lavan, joka lähes kolmea kyynärää pitkine jalkoineen muistuttaa pöytää. Pöydällä on merkillisesti ihmisen hahmon muotoiseksi kasvanut verellä ja poronihralla voideltu koivunjuurikka. Se on uhrilava Kounon stuorjunkkareineen [stuorjunkkari = puinen epäjumalankuva] ja lavan ympärillä on sama ja poronluita ladottuna kasoihin, jotka muodostavat kokonaisen luutarhan.

Ja ympärillä on synkkä, tiheä metsä sammalpartaisine kuusineen ja korkeine henkineen.

Kun Kouno tuli kotiin tervehti häntä kajahteleva koiran haukunta. Se oli pitkähäntäinen Seipi, joka yksin oli jätetty kotiin kotaa vartioimaan, sillä kaikki väki, sekä miehet että naiset, oli mennyt mikä minnekin. Se sopikin erinomaisesti Kounolle, sillä hänellä oli mielessä jotakin, jonka toteuttamiseksi hänen täytyi olla yksin.

Kodan sisällä oli puolipimeä, sillä reppenperje [reppenperje = poronnahkainen räppänänpeitto, jolla kodan suuaukko peitettiin] oli levitetty savuaukon yli ja sekä suuri ovi että poossio-ovi oli suljettu. Kouno otti salon ja nosti sillä sisäpuolelta pois räppänän peitteen, niin että valo virtaili sisälle. Niinpä hän sytytti tulen ja ajatuksissa hautoessaan aamupäivän tapahtumia, hän keitti lihapalaa.

Lopetettuansa syömisen, hän otti kattilan alas ja pani sen ovensuulle, että koiratkin saisivat osansa, liemen. Sitte laski hän kontullensa ja ryömi niin paljain päin neljin kontin possiota, kodan pyhäkköä kohti. Täältä otti hän kumarrellen ja palvoen esille noitarummun, kobdaan, joka oli kätkettynä porontalja-vuoteelle. Valkeasta poronvasikantaljasta otti hän käsille arvan, messinkirengasnipun sekä vetjeraan, vasaran, joka oli sirosti poronsarvesta tehty ja jossa koristeina oli messinkirenkaita ja muita helyjä.

Kounon kobdas oli vanha ja mainehikas. Suuria lahjoja sille oli annettu ja suuria se olikin tehnyt. Toistasataa vuotta oli se kulkenut perintönä tuorpenain tietäjillä, jotka yksin olivat pystyneet sen kummalliset merkit selittämään.

Kouno otti vasemmalla kädellänsä kiinni rummun pohjasta ja pani oikealla arvan Beiven kuvan kohdalle, keskelle rummun kalvoa. Sitte otti hän vetjeraan ja alkoi kiihkeästi rummuttaa, joikuen manausta:

Ailekes olmak,
Ihmisten valtias,
Jubmel korkea,
Taivasten herra.
Stuorre Aija, isä,
Taivasta lähin
Älä vihaasi käännä
Beiven lapsia kohti.
Beive, joka valtavasti säteilet
Yläpuolella tähtösien
Juoksan[1] Tjuoken[2] yläpuolella
Yli pilvein, tuntureitten
Yli Stuor Aijaan kaaren[3]
Vihassas el' käänny meistä!
Loista johda polkujamme
Lapsias elämän säteillä
Saivo-Nejta Viron-Akka,
Lähteen pulpunnan, metsän valtiattaret
Jakakaa armollisesti antimianne!
Routta, manalan herra,
Joka pimeitä polkuja kuljet —
Sinulle uhriporoja tarjoomme,
Kauniita vaajoja ja härkävasikan
Vihasi torjuaksemme,
Ettei nuolesi kohtaisi
Veisi meitä Jabmien-Akan luo
Ja kelmeän Kuonan-nejdan luo…
Valtiaat jumalat!
Ailekes olmak
Klinikkaa tietäjää
Ja rummun kuminaa
Antakaa rummun
Salaiselle hengelle
Valta mitata
Tulevaisuuden syvyyttä!
Näyttäkää merkki
Stuor Aijaan neuvotteluihin
Noaidde kutsuu — kuulkaa lapsia!

[1] Juoksa = jousi, Otavan lapinkielinen nimitys.

[2] Tjuoke = sydän, seitsenlähden lapinkielinen nimitys.

[3] Taivaankaari.

Rummun kumea kolke ja messinkirenkaiden helinä niiden rämisten hypellessä poronvasikannahkalla yhtyi noidan yksitoikkoiseen lauluun ja muodosti omituisen soiton, jonka ääni kuului kauas kodan ulkopuolelle. Kounon kotaväki, joka oli palannut metsästä pysytteli äänetönnä odotellen ulkona, sillä noidan häiritseminen hänen rummuttaessaan olisi voinut viedä häiritsijältä hengen.

Hiljaisella äänellä he keskenänsä puhelivat kummastellen, mitä mahtoi merkitä, että Kouno lauloi tuota suurta uhrilaulua, jota ei muualla ollut tapana joikata kuin stuoramus passella.

Kaikki tiesivät jotakin tärkeätä olevan tekeillä ja Amul Padde, tuo vanha lappalainen, joka oli ennustanut Kounolle onnettomuutta papin tähden, oli heti valmis arveluillensa.

"Kouno lyö rumpua tutkiaksensa miten hän suojelee itsensä papin jabmekilta."

Rummutus kävi yhä hurjemmaksi, ja talonväki tunsi omituisen pelon itseään ahdistavan ulkona seistessään ja odotellessansa. Tuntui aivan kuin rumpu huokaisi ja itkisi — kuului kuin kosken pauhinalta, kuin kulkisi ryskyen poroparvi — kuin tuulen vonkuminen tunturinlaella ja hukan ulvonta metsässä.

Äänettöminä paljain päin seisoivat nuo pienikasvuiset ihmiset kodan ympärillä, tuijottaen ovelle kauhusta ja kummastuksesta kiiluvin silmin.

Mutta kodan sisällä istui Kouno rummun yli kurottautuen. Hän oli lopettanut laulamisen ja takoi hurjistuneena rumpukalvoa. Arpa hyppelehti ja kulki kalvolla, mutta teki aina saman kaaren: Beiven kuvasta sudenkuvaan, kuolemaan ja helvettiin, sitte kirkolle ja uudelleen saman tien.

Kouno oli kalpea ja silmät tuijottivat lasimaisina; suusta kävi vaahto, joka pitkänä sitkeänä säikeenä roikkui turkilla. Yhä hurjemmin hän rumpua löi — kuului kuni henkensä kaupalla tappelevien eläinten ääniä. Sitte kuului huikea ikäänkuin syvyyksistä tuleva kumina, ja samalla vaipui Kouno tunnotonna maahan näöltään kuolleena.

Tietäjänuneen hän oli vaipunut — langennut loveen.

Ja hiljaa hiipi talonväki kotaan, niissä noita makasi.

"Vadsa sakan — vadsa sakan mutisi Amul Padde itseksensä.

"Hän on mennyt Rotaimoon papin jabmekia lahjoaksensa."

Kaikki istuivat hiljaa ja totisina tulen ympärillä Kounon tietoisuuteen herätessä. Eikä kukaan uskaltanut sanaakaan sanoa, sillä äkäiseltä raskaiden ajatusten vaivaamalta näytti suuri tietäjä palatessaan varjojen valtakunnasta.

V.

Hämärä kohoo hiljalleen hiipien soiden sammalvuotehilta. Vaaleana ohuena harsona se mättäille painautuu ja metsässä, missä pitkäpartaiset sammalloituneet kuuset kököttävät hiljaisissa erämaan mietelmissä, se kömpelösti runkojen välissä leikittelee, kohoten korkeammalle, hyväillen ja kätkien pehmeihin piirteisiin ja himmeihin väreihin kaiken sen raihnaisen minkä aurinko äsken piittaamattomassa totuuden-rakkaudessa paljasti.

Taivas Njunnisvaaran kohdalla on vesisessä iltahämyssä, mutta viimeiset päivänhohteiset hattarat pilkistelevät harmaanhämärien pilvenjänkäleiden lomitse. Sieltä virtailee valojuova tunturille, halki hämärikköjen yli Aranoiven terävän laen. Alempana metsä jo on pimeänä.

Nytpä auringonsäteet Aranoiveltakin katoovat. Tunturein huiput tummenevat, ikäänkuin lyöttäytyvät pelotteleviksi haamuiksi jotka lakeuksia rajottavat. Noituudenahjoilta ne näyttävät, uhkaavilta pahojen olentojen tyyssijoilta, joissa kudotaan surujen ja taistelujen harsoja, joita muodostuu erämaan äärettömyyden yksinäisyydestä ja määrättömästä kaihosta — suuria mustia suruharsoja, jotka pelottavasti, ahdistavina laskeutuvat jumalan kauneimman maan metsien ja järvien yli.

Suuremmoinen erämaan äärettömyys vallitsee saloilla — hiljaisuus, jota äänettömyydestään huolimatta saatat kuunnella, joka painaa ja vapauttaa, herättää kaihoisaa ahdistuksen tunnetta ja kumminkin suo rauhaa. Köyhä, unohdettu maa nukkuu saderikkaiden pilvien kastamana — surujen ja kärsimysten syvän yksinäisyyden ja surujen maa, jossa tuhansia kummallisia olentoja asustaa metsissä, järvissä ja vuorissa.

Metsä nukkuu. Maa nukkuu. Pimeys ja hiljaisuus leviää yli autiojen avaruuksien. Ja Raijetjatsen koski etäällä laulelee surunsynkkää tuutilaulua näille raukoille nukkuville perille.

Silloinpa korkeuksista kuuluu viiltävä huuto — torven toitotuksena se kaikuu yli uinuvien metsien ja vetten. Siinä on kaihon ja elon sävel ja se vyöryy taisteluhaluisena kajahdellen tunturein lomissa.

Kurkia ne ovat, jotka etelästä tulevat näille unohdetuille pohjan perille, näille auttosoiden ja erämetsäin ihmemaille. Niiden kintereillä on kesä ja ne huudahtavat erämaan uinuvasta kauneudesta riemastuneina.

Metsästä välkähtelee. Heikko lekahteleva valo näkyy puiden lomasta. Se loimuaa levottomasti sinne tänne, katoo hetkiseksi heti taas sitä voimakkaammin loistaaksensa. Lopulta kohoovat liekit häikäisevän kirkkaina metsän hämärästä — sen valo loistaa punervana puiden lomitse ja tekee ne aavemaisiksi varjoiksi, jotka hyppivät sen mukaan kuin tuuli liekkiä loimuaviksi puhaltaa tai riuduttaa. Satamalla kohoo punaisia kipinöitä öistä taivasta kohti. Ne liitävät huimaavasti kierien yli kuusien ja honkien latvain, kunnes tähdenlennontavoin yöhön sammuvat. Mutta toisia kiitää perässä. Sillä tuli yhä kiihkeämmin palaa. Se leviää — loimuaa pilviä piirtäväksi, metsässä kohisee ja sähisee ja metsän eläimet, jotka kummastellen ja kauhulla tätä ovat katselleet, pakenevat tai ryntäävät valon häikäiseminä tulimereen.

Kauas valo kajastaa, punervana ja säteilevänä kuin nousevan auringon valo. Ja seutu ei enää uinu. Tuli on sen herättänyt uuteen eloon, sillä rovio salolla on ihmiskäsien — vankkojen ihmiskäsien sytyttämä, joiden tehtävänä on herättää nukkuva maa.

Hän on Vilppu Hiltuinen, suomalainen uutisasukas, joka ensimäistä kaskeansa polttaa. Lappi ei enää ole saamein maa…

* * * * *

Etäälle kantoi Vilppu Hiltuisen kaskesta valo.

Sirkan miehet näkivät olinpaikastaan tulen. Ja tuorpenanmiesten kodissa tulen loimu herätti kummastusta ja kauhua.

Sillä lappalaisella ei ole kamalampaa vihollista kuin kulovalkea. Se hävittää hänen laitumensa — jäkäliköt, porojen laitumet palavat, eikä siihen missä tuli on raivonnut, koskaan enää kasva mitään. Siksipä ei kukaan niin varovaisesti pitelekään tulta kuin lappalainen, ja siksipä olivatkin ennen suomalaisten ja ruotsalaisten tänne tuloa metsät reheviä ja metsänpaloilta säästyneitä.

Viestit kulkivat nopeasti sekä tuorpenain että sirkkain kotain väliä. Sillä nyt oli kyseessä onnettomuuden torjuminen, joka oli molemmille yhtä suuri.

Ei kukaan voinut käsittää, miten metsä oli syttynyt. Sillä ukkonen ei vielä ollut käynyt — Tjermes ei viskele nuoliaan tähän vuodenaikaan — ja sitä, että joku ihminen olisi metsän sytyttänyt tuleen, ei juuri voitu kuvitellakaan.

Sirkan miehet huomasivat valosta ja kypenistä, että tuli raivosi heidän maillaan. Siksipä he kiiruhtivatkin tulta sammuttamaan, ennenkuin se ehtisi tehdä kovin suurta vahinkoa. Vähäpä he ehtivät päivitellä, miten tuli oli syttynyt. Mutta Skalok noita, arveli että onnettomuus oli rangaistus siitä, että sirkan miehet olivat hyljänneet isiensä jumalat.

Ajattelivatpa monet vanhat sirkan miehet toisinkin, kiukulla he muistelivat miten sirkan heimon oli täytynyt luovuttaa Raijetjatsen riistarikkaat kalavedet tuorpenoille ja heidän mahtavalle noidalleen.

"Kounopa on taikonut metsän tuleen", he mielessään ajattelivat, ja käsi haparoi tuppea. Mutta ääneensä eivät rohjenneet mitään sanoa nuorkristittyjen tähden. Sillä pappi oli sanonut, ettei kristittyä kastetta saanutta noituus voinut vahingoittaa, ei edes hänen omaisuuttaan. Ja pappia täytyy uskoa, sanoivat nuorkristityt.

Tuorpenain keskenkin tuli herätti pelkoa ja ihmeteltiin miten se oli saanut alkunsa. Ei ollut ajattelemistakaan, että sirkat itse olisivat laitumensa sytyttäneet ja niin voimakas noita kuin Kouno olikin, ei kukaan luullut hänen rohjenneen metsää sytyttää. Sillä sepä olisi vihastuttanut matsänhaltioita ja Kouvamanoa, sateenjumalaa, jonka siten täytyisi nähdä lastensa, porojen näkevän nälkää laitumilla, joilla ennen oli ollut kyllin elatusta.

Kouno yksin aavisti, ken oli tulen sytyttäjä. Tuo suuri, vaalea mies, joka ylhäällä Raijetjatsella oli noidan verille haavottanut — yksin hän voi uhmata metsänjumalten vihaa ja sytyttää Kouvamanon laitumet tuleen. Mutta jos mies vielä kerran sattuisi Kounon tielle, niin miteltäisiin, kumman taikavoima olisi tehoisampi.

Kouno ei tyytynyt vain kirveeseen tuorpenain kera kiiruhtaissaan Raijetjatselle. Hartioilleen ripusti hän jousen ja nipun teräväkärkisiä nuolia.

Kummastellen hänen miehensä tätä katselivat, mutta ajatus ei huulilta puhjennut kysymykseksi. Sillä kaikki tiesivät Kounon kysymykseen, miksi hän niin tahi näin teki, harvoin vastaavan, ja yhtä varmaa oli, että mitä hän tähän saakka oli tehnyt, sen hän aina oli tehnyt heimon hyväksi, vaikkeivät kaikki olleetkaan käsittäneet kaikkien Kounon taikatemppujen tarkotusperiä.

Kouno itse käveli äänetönnä, mutta ajatukset liitelivät kaukana. Kostaa piti hänen saada tälle miehelle, joka oli hänen tiellensä sattunut. Veri verestä. Hänen kolea naurunsa vieläkin kaikui Kounon korvissa ja nuolen jälki kasvoja poltti.

Jos nuolenkantamille tulet, palkan saat — olitpa sitte ihminen tai jabmek. Veri verestä. Loihtu loihdusta. Kounon jumalat ovat yhtä suuret kuin sinunkin.

Näinpä Kounon mielessä ajatukset pyörivät, tuorpenanmiesten kiirein askelin rientäessä Raijetjatselle, missä Vilppu Hiltuisen kasken tuli nousevan auringon tavoin loisti yli puiden latvain.

* * * * *

Sirkanmiehet olivat kevät-yön puolipimeässä juosseet Raijetjatsen luona palavaan metsään. Mutta tässä he äkkiä kauhun herpaisemina pysähtyivät. Sillä heidän silmänsä näkivät jonkun olennon, jonka täytyi olla vitrani, æppar. Metsä paloi — mutta liekkien keskellä touhusi jättiläisenkokoinen mies, kaataen puita ja laahaten havuja ja hirsiä suuriin röykkiöihin, jotka syttyivät sitä myöten kuin tuli kulki eteenpäin. Suurikasvuinen hän oli — kaksi miehen mittaa — ja hänen jäsenensä olivat niin karkeatekoiset, että ne herättivät pienissä sirkanmiehissä kauhua heidän vavisten metsänreunalla seisoskellessansa. Liekit valaisivat hänen kasvojansa — niillä oli inhimillinen muoto, mutta kovat ja karut kuin itse erämaa ne olivat.

Taikauskoinen kammo, suurempi kuin tulen pelko, valtasi sirkanmiehet. Ehkäpä pitivät Skalok ukon sanat sittekin paikkansa, että jumalat olivat siksi suuttuneet, että sirkat olivat menneet Valkean Kristuksen papin luo, ja että jumalat juuri siksi olivat antaneet tuorpenoille vallan tulella ja taioin saattaa sirkat perikatoon. Kaikki olivat vakuutetut siitä, ettei tulimeressä työskentelevä mies voinut olla ihmissukua. Kaameasti loimuavassa valossa oli hän enemmän noiden riettaiden henkien tapainen, joista pappi tapasi puhua — niiden kaltainen, jotka elävät tuli- ja tulikivijärvessä.

Kummastellen ja kauhun valtaamina sirkanmiehet vetäytyivät kauemmas metsään, jonne ei tulen valo ylettynyt. Äänettöminä varjoina he hiiviskelivät pimeässä metsässä, ja kaskensa keskellä puuhaava mies ei ollut huomannut eikä tiennyt mitään siitä kummastuksesta ja pelosta, joka sirkkain keskuudessa vallitsi.

Metsässä alkoi kiireellinen neuvottelu. Nuorkristityt ehdottivat, että pahan hengen, joka metsässä raivosi, annettaisiin häiritsemättä työtänsä jatkaa. Sillä papin puheista he tiesivät, ettei pahoja henkiä vastaan tepsi muu kuin rukous ja jumalan sana. Mutta Skalok ja muutamat vanhat tuumailivat toisin. Tuorpenanmiehet tämän pahan hengen olivat lähettäneet, heille oli kostettava.

"Kyllähän Kouno on suuri noaidde", arveli vanha Skalok, "mutta minäkin olen hammas suussa syntynyt ja tontolta mahtisanoja oppinut. Kylläpä minunkin taikani ovat yhtä hyviä kuin hänen, vaikkakin vanha koira lyhemmän kierron laukkoo kuin nuori. Montahan meitä on ja teräkseen kilpistyvät taiat — menkäämme siis tuorpenain asuinsijoille ja maksakaamme noituus teräksellä! Tuorpenat ovat muinen vuodattaneet sirkkain verta — jos he nyt tahtovat meidän laitumemme hävittää, niin tuorpenain verikin virratkoon."

Paljo puhuttiin puoleen ja toiseen, mutta Skalokin ja vanhat oli vallannut hillitsemätön raivo. Kirvein häristeltiin ja kirota roiskuteltiin tuorpenaa ja Kounoa.

Ja niinpä kävi, että tuorpenain miesten rientäessä apuun Raijetjatsessa loimuavan tulen sammuttamiseen, sirkat hiipivät kostonhimoisina tuorpenain asumuksille polttamaan ja murhaamaan…

VI.

Tarinat kertovat tästä kauhun yöstä:

Hiljaisena ja synkeänä on Vistejaurea ympäröivä metsä, jossa tuorpenain kodat uinuvat tulten arenilta sammuttua. Mutta vedestä välkkyy tummansinistä heikkoa epämääräistä valoa, niinkuin rauhaisena kevätyönä tapajaa.

On aivan äänetöntä ja hiljaista Kounon kodan tienoilla ja puron lirinä sekä laineiden lipinä rannalla on ainoa, joka hiljaisuutta häiritsee. Kounon kodan yli leviää nuori kuusi, joka pehmeästi keinuttelee tuuheata latvaansa tuulen huminan mukaan, joka metsille laulelee eriskummallista tuutulauluansa. Kodan sisällä on autiota ja hiljaista. Vain Stjalka, vanha poropaimenpiika, nukkuu rauhatonta untansa karvakululla porontaljallaan loptessa [lähinnä kodan ovea olevassa, palvelijoille varatussa karsinassa]. Tuli on arenilla sammunut ja yksinäinen tähti kiiluu kodanaukosta sisälle.

Stjalka on vanha ja luuvalon vaivaama, eikä hän enää jaksa mennä metsään. Muu vaimoväki on metsässä poroja vaalimassa. Ja miehethän ovat Raijetjatsella. Sillä tulenkajastus sieltä tuntuu niin vahvalta, että kaikkein apu lienee tarpeen sen vastustamiseksi.

Levottomana Stjalka vuoteellansa kiemurtelee ja unessa mutisee käsittämättömiä sanoja. Hän näkee merkillistä unta.

Stjalka vartioi poroja autioilla tuntureilla. Kaukana etäisyydessä töröttävät lumisten tunturein huiput kuin jähmettyneinä aaltoina, mutta laaksosta, missä tiheänä hanhenpajua kasvaa, kuuluu porojen kulkuisten kilinää.

Stjalka ei olekaan enää vanha luuvaloinen ämmä, vaan nuori ihana saamen neitonen, ja riemuisin rinnoin hän käyskelee odotellen itsekään tietämättä ketä. Mutta kaiho, jota tuntee, on hänestä suloinen ja mieli on iloinen, sillä hän tietää odotetun saapuvan. Ja hän laulelee tuota vanhaa poronpaimenten laulua:

Bjella rontjo, hella rontjo
Kulloten vesoh…[1]
Katso kaunis porolauma
Metsässä syömässä.
Kenen on tämä valkoinen porolauma,
Tokka suuria kauniita poroja,
Jotka kuljeksivat metsän hiljaisuudessa
Ja tyytyvät valkoiseen jäkälään
Pilikellon metsässä kilistessä?
Ka tuossa juoksentelee suuria härkiä
Ja joukko sieviä vaajoja
Ja niitä on niin monta,
Että niiden sarvet ovat kuin laineet
Tuolla suurissa järvissä.
Bjella rontjo, bjella rontjo
Metsästä kuuluu ja tiedän että
Nämät ovat armaani poroja,
Jotka valkojäkälikössä syövät
Metsässä.
Minä paimennan hänen porojansa
Ja suojelen kaikkia hänen emäporojansa
Hukalta ja ahmalta,
Jotka metsän siimeksessä vaanivat
Käydäksensä käsiksi rakkaani poroihin
Ja saadakseen hyvän aterian.
Huo huo panee hukka
Laukkoessaan lauman ympärillä
Hyvää ateriaa etsimässä,
Täyttääkseen vatsansa poronlihalla.
Vuooa, vuooa vuooa
Se sitte ulvoo
Kun on lappalaisen saanut surulliseksi
Ja syönyt kyllänsä,
Niin silloinpa se pahoin ulvoo —
Ja hölskyttää metsään
Ja laukkoo soita pitkin.
Mutta kultani laumoista
Se ei ruokaa saa;
Vartioin kaikkia poroja
Kaikkia valkoisia poroja…

[1] Poronkello kuultu metsästä.

Silloinpa tuleekin kävellen nuori saame yli tunturein, Stjalka rientää häntä vastaan. Sillä nyt hän tietää, että tätä hän on odottanut ja kaihonut. Ja hänkin rientää iloisena neitoa kohti, joka poroja tunturilla vartioi.

Silloinpa hän näkeekin, että mies on Kouno ja neito ei enää olekaan Stjalka. Ja myrsky raivoo tuntureilla. Tunturein laet häipyvät ja porojen kelloja ei enää kuulu metsästä.

Valkeana lepää suuri suo, lumen peitossa ja kaamean yksinäisenä.

Silloin tulee hukka juosten. Sillä on kiire ja häntä laahaa perässä, vaikeuttaen laukkaamista halki kinoksien. Lumi tupruaa sen ympärillä ja huurre kimaltelee sen takkuisessa turkissa.

Suhiseva, räiskyvä ääni kuuluu metsästä ja nuori saame tulee että tupruaa hukan jäljissä. Keihäs on paljaana ja teräs välkkyy uhkaavasti auringon paisteessa. Nytpä näkee Stjalka, että nuori mies on Kouno ja samalla muuttuukin susi jättiläisen kokoiseksi mieheksi, joka paljastetuin keihäin käy Kounoa vastaan. He taistelevat suolla ja valkoinen lumi käy punervaksi — punaiseksi ylt'ympäri.

Silloinpa salama välähtää kirkkaasti ja Stjalka tuntee, miten se halkaisee hänen päänsä. Hänen silmissään muuttuu kaikki punaiseksi ja mustaksi ja hän näkee miten merkillisen loistava tähti tuikkii kodanaukosta. Pieniä tummia olentoja liikkuu pimeässä hänen ympärillänsä — kummalliset äänet täyttävät hänen korvansa — kaikki katoo punaiseen pilveen.

Hän näkee suuren harmaan hanhen lentävän yli aukeiden vetten. Alhaalla kohisee kuin raju myrsky. Ja hanhi on Stjalka. Hän on niin väsynyt ja raukea — nuoli on hänet haavottanut. Hän tuntee veren virtaavan — nytpä hän putoo — putoo…

Ja enempää ei hän tunne.

Stjalka riuhtaisee ylös. Ympärillä on jotakin ahdistavaa — hän kuulee merkillisiä ääniä — kota on täynnä savua ja ulkona koirat sähisevät.

Herra Jubmel! Palaa, palaa ympärillä!

Tajuttomana säikähdyksestä Stjalka rientää kodan ovelle, mutta ehtii tuskin pistää päänsä oven ulkopuolelle ennenkuin näkee kirkkaan teräksen ilmassa heilahtavan. Silmissään kaikki pimenee ja äänetönnä hän vaipuu hengettömänä takaisin palavaan kotaan.

Sirkan miehet seisoskelevat hiljaa ja totisina ympärillä ja tähystelevät tuimina tuleen, jonka itse sytyttivät. Yön pimeydessä he hiipivät Vistejaureen Kounolle kostaaksensa. Kenenkään näkemättä ja huomaamatta he tulivat suuren noidan kodalle. Risukimppuja he ympärille pinosivat ja sytyttävät — seisoskellen ympärillä vartioimassa, ettei noita pääsisi liekkien sisästä.

Varmaankin juuri Kouno pyrki kodasta ja Skalokin kirves halkaisi kait juuri hänen päänsä. Suurta helpotusta se sirkan miehille tuotti, sillä jos noita olisi kuollut, eivät hänen taikansa enää olisi voimassa, ja Raijetjatsen tulen täytyi sammua heti kuin sen virittäjä oli mennyt Jabmien-aimoon.

Valo etäällä häipyikin vähitellen, mutta Kounon kodasta kohosi sankka savu kohti idästä käsin vaikenevaa aamu taivasta.

Sirkan miehet hävisivät hiljaa ja jälkeä jättämättä metsiin.

− − −

Mutta tuorpenan miehet olivat salojen halki tulleet Raijetjatselle ja kumartuneina seisahtaneet Vilppu Hiltuisen kasken reunalle. Samanlainen taikauskoinen kauhu valtasi tuorpenat kuin äsken sirkat, vain Kouno näytti tyyneltä.

Hän viittoili seuraajilleen, ja he vetäytyivät hiljaa takaisin tulen valosta neuvotellakseen metsän hämärässä.

Vilppu Hiltuisen tumma varjo liikkui aavemaisena ja jättiläisen kokoisena palavan rovion ääressä…

Kounon aavistukset olivat käyneet toteen. Tämä kova ja taikavoimainen karjala oli tullut tänne anastaaksensa erämaat saamelta — tässä oli vihollinen jota vastaan oli taisteltava, paha mies, joka oli Kounolle näyttäytynyt unessa ja rummulla.

Nyt hän kaiken tämän miehillensä kertoi, jotka ihmetellen hänen ympärillänsä seisoivat Mutta kohtauksen suhteen koskenniskalla hän vaikeni, sillä se, että Kouno koskematta oli antanut tämän karjalan itseään verille haavottaa, olisi tuntuvasti vahingoittanut hänen noidanmainettansa.

"Mutta eipä tämän karjalan rankaisematta anneta laitumiamme lopettaa ja maatamme anastaa", arveli Kouno. Ja kaikki siihen olivat valmiit yhtymään.

"Lähetäppä hänelle noidannuoli, niinkuin papille", tuumi Amul-Padde, jonka äänestä kumminkin sorahti ilkeä sävy.

"Kyllähän sen voisin tehdä, mutta on mahdollista, että tämä karjala itse osaa tämän taidon, ja silloin meitä itseämme kohtaa onnettomuus, jonka hänelle aiomme. Siksipä on ensin tutkittava miten suuri hänen voimansa on."

Kouno nykäisi päästänsä muutaman hiuskarvan, joihin sylki, kieräytti palloksi ja kiinnitti nuoleen, jonka sieppasi vyöltänsä. Sitte luki hän nuolelle manauksen:

Itä, länsi, etelä, pohja
Bjäggogallen[1] ylväät poijat
Tuokaa taivaan nurkkamilta
Attjin-ennen[2] käskyläiset
Jabmen-akan[3] piikaisia
Näiden myrkyt nuolihini
Turmiota tuottavaksi…
Rautolassaneh.[4]

[1] Bjäggogalle = tuulien isä.

[2] Attjin-enne = tautien haltijatar.

[3] Jabmien-akka = kuoleman jumalatar. Attjin-ennen palvelijat ja Jabmien akan palkkapiiat = kuolettavat taudit. [4] Lorua.

Täynnänsä kunnioitusta kuuntelivat tuorpenanmiehet Kounon loihtua ja kun hän lopuksi lausui mahtisanan, ottivat kaikki lakit päästänsä.

Voimalliseksi loihdittu nuoli jousenjänteellä Kouno hiipi kaskea kohti, jossa jättiläismäinen mies vieläkin yön hiljaisuudessa työskenteli. Kasken valo oli hieman heikentynyt, sillä oli hiljaista sadetta alkanut vihmoa, ja savu kohosi mustana ja sakeana palavista murroksista.

Kouno näki Vilppu Hiltuisen kookkaan vartalon tummana tulta vasten kuvastuvan. Tyyneenä ja väkevänä hän siinä kisaskeli kohennellen kaskea, josta piti lähteä leipä hänelle ja kukaties pelloksi perattuna hänen jälkeläisillensäkin. Liekit ympärillä ritisivät ja valo häikäisi niin hänen silmänsä, ettei hän nähnyt ympäristöllä hiipiviä saameja. Kouno pisti nuolen kaarta vasten ja tähtäsi, jousen jänne kilahti ja suhisten lensi nuoli liekeissä hääräilevää jättiläistä kohti.

Kun salama olisi sattunut kaatui Vilppu Hiltuinen maahan.

Kouno riemuitsi.

Nytpä oli vihollinen vaaraton — pelko, että tämä olisi tehnyt itsensä kovaksi näytti siis aivan turhalta. Ja kerrankin näytti noitarummun ennustus olevan väärä.

Alkoi rankasti sataa ja tuli sammuta, ja aamun valjetessa tuorpenan miehet kulkivat läpi metsien kotiin päin Vistejauren luo kukin kodallensa.

Mutta kun Kouno oli muista eronnut ja perheenväkineen kulki kotaansa kohti tunsi hän pahaa katkua.

Pahaa aavistaen, jota ei tahtonut lähemmin ajatella, hän kiirehti kulkuansa auringon kirkkaana noustessa Aranoiven terävän huipun takaa.

VII.

Vähän tarina tietää kertoa Vilppu Hiltuisen hiljaisesta taistelusta erämaan kauhuja vastaan.

Kaukaisilta mailta hän tänne perille oli tullut yksinäisyydestä etsiäksensä parannusta raskaalle mielellensä. Ja yksinpä hän taisteli ensimäiset kamppailunsa luonnon karuutta ja saamein hurjuutta vastaan. Ei kukaan tiedä eikä koskaan saakaan tietää hänen elämänsä vaiheita ja ajatuksia Raijetjatsen aarniometsässä. Sillä yksin hän oli, ja erämaan eläimet olivat hänen ainoat toverinsa.

Hän oli kiivasluontoinen. Ja jos hän kiukussaan loikin kuin luonto nousi, niin siitä hän itse oli enin pahoillaan kuin viha oli mennyt ohi.

Monia salaisia runoja hän oli kotiseudullaan oppinut, mutta kunnioitus Jumalaa ja pappia kohtaan pidätti häntä niitä käyttämästä. Sillä hän tiesi että noitia ja niitä jotka noituutta käyttävät kohtaa Jumalan viha. Kumminkin luuli olevansa oikeutettu käyttämään puollustukseksensa niitä taikatempuista, mitä kristityn hätätilassa suinkin vain sopii.

Siksipä hän olikin, ennenkuin kaskensa sytytti, hakannut ristinmerkkejä puihin lukien salaperäisiä runoja, joissa oli Väinämöisen viisautta.

Rauhalliselta ei hänestä sittenkään tuntunut. Hänhän oli nähnyt, että lappalaisia oleskeli läheisyydessä. Ja varmaankaan eivät he vastustuksetta antaisi anastaa porolaitumiansa, vaikka hänellä kuninkaallisten kirjeiden nojalla olisi kuinkakin suuri oikeus niihin. Kounon käyttäymisestä kosken luona voi hän päättää, että lähinnä asuvat lappalaiset olivat pakanoja ja noituutta harjottavia. Vilppu Hiltuinen tiesi vallan hyvin, että verivamman kun sai vastustajalleen, voi hänen noituudeltansa olla turvattu, ja siksipä hän olikin heti nähtyänsä Kounon kirveellä uhkailevan, kiiruhtanut hänelle nuolen sinkauttamaan. Sitä hän oli sittemin katunut, sillä hän oivalsi, että hän siten vaan herätti kaunaa ja katkeruutta lappalaisen mielessä.

Hiljakseen hän oli alkanut raataa metsässä Raijetjatsen luona eikä hän sen koommin ollut nähnyt eikä kuullut lappalaisista mitään. Kuitenkin häntä vaivasi epämääräinen levottomuus ja yöllä kaskea polttaessaan heräsivät hänessä kummat ajatukset. Oli kuin hän yhtäkkiä olisi tuntenut itsensä pieneksi ja yksinäiseksi erämaassa. Ympäristön varjot liikuskelivat tulen valossa, muuttuivat kummiksi kavalasti hiiviskeleviksi häntä vaaniviksi peikoiksi — kurkien huuto puidenlatvojen yläpuolella muuttui saastaisten olentojen vonkumiseksi. Kaikki satujen erämaan kauhut muistuivat hänen mieleensä punaisten liekkien ympärillä räiskyessä. Äkkiä juolahti mieleen: täältä et koskaan palaja. Tänne erämaahan kuolet, eikä kukaan konsa löydä vaalenneita luitasi.

Vankoin käsivarsin nakkasi Vilppu Hiltuinen suuren honkataakan tuleen. Kypeniä ponnahteli ja ratisi ja tuli tukehtui hetkiseksi seuraavassa silmänräpäyksessä kyvensuihkua lekahtaaksensa uuteen kirkkaaseen liekkiin. Hän katseli erästä kipinää, joka loistavana kiiti yli metsän kunnes äkisti sammui. Silloin tunsi Vilppu Hiltuinen omituista kaihon tunnetta povessansa, mutta hidasmietteinen kun oli ei hän sitä voinut tajuisuuteen saakka itselleen selvittää — ja niinpä hän uudelleen kävi työhön käsiksi.

Yön synkkyys peitti erämaan. Ja Vilppu Hiltuinen oli yksin.

Ei hän koskaan ollut tuntenut sellaista kuin nyt. Yksin, yksin kajahteli sisäinen ääni korvissa ja oli kuin nuppujen räiske olisi samaa sanaa toistellut.

Hiljaisuudessa hetket kuluivat ja Vilppu Hiltuinen yhä teki työtä kaskensa keskessä. Ajatukset hyörivät etäällä. Lapsuuden kotiin tuhatjärvien maahan ne pyrkivät, missä hän ensimäisen kaskensa oli polttanut isänsä kodin maalla. Vihollinen oli tullut ja laittanut kaiken kaskeksi. Isä ja äiti murhattiin — itse hän piili metsänreunalla ja näki heidän vihollisen väkivallanteossa menettävän henkensä. Mutta ei hän mitään sille mahtanut, sillä hän oli vain poikapahainen ja pahantekijöitä oli monta voimakasta miestä.

Palavan kodin loimussa hän oli alkanut maailman rantaa kiertää. Kaukana hän oli kuljeskellut ja kovaksi oli luonto karaistunut elämäntaistelussa. Enemmän vastoinkäymistä kuin rakkautta hän oli kokenut ja useampia suruja kuin ilonhetkiä. Mutta vankaksi ja terveeksi hän oli kasvanut — jänteet vankentuivat ja pianpa hän ei iskuja ja lyöntejä takaisin antamatta jättänyt. Hillitsemätön luonto hänellä oli, ja puukko höllällä tupessa — niin, hän muisti miten Turun torilla hänen toverinsa Martti oli häntä ärsyttänyt mielettömään raivoon ja miten puukko heti oli välkähtänyt. Pulppuili verta — verta — punaista lämmintä verta, ja Martti kaatui kelmeänä maahan. Alutta Vilppu Hiltuinen juoksi tiehensä ja kätkeytyi metsiin.

Ja nyt hän oli täällä.

Liekit hänelle unisina vilkkuivat ja alkoi hiljakseen viskellä hienoa vihmaa. Sehän olikin hyvä, sillä yksin kävisikin vaikeaksi kaskea vartioida niin että tuli pääsisi ympäröivään metsään. Nytpä Vilppu Hiltuisen ei tätä tarvinnut pelätä. Aamupuhteella hän voisi käydä virkistääksensä itseään levollekin.

Niin hän kasken ääressä seisoessaan ajatteli ja samalla hän tunsi herpaisevan pistävää kipua oikeassa olkapäässään. Kaikki sameni hänen silmissään. Hän näki liekkien leimuavan ympärillänsä ja tunsi putoavansa huimaa vauhtia.

Sitte oli hiljaista ja pimeätä.

− − −

Kun Vilppu Hiltuinen virkosi oli ympärillä selkeä päivä.

Kaski oli sammunut — vain siellä täällä savusi jokunen nuppu, josta kohosi kapeita savukiemuroita vaaleansinistä taivasta kohti.

Vilppu Hiltuinen tunsi itsensä raukeaksi ja päässä oli omituinen tunne. Polttava kipu viilteli olkapäätä ja kiduttava jano tuskia lisäsi. Vaivoin hän nousi istualleen — silloin huomasi hän lepäävänsä havuvuoteella, että haava oli sidottu ja oikea käsivarsi tunnotonna sivulla roikkui. Kummastellen hän tähysteli ympärillensä. Kuka oli hänet raahannut liekeistä ja pannut havuvuoteelle? Ja miksi rinnassa tuntui niin omituiselta? Omituinen kuume veressä poltti ja voimatonna vaipui hän havuille. Ajatukset eivät ottaneet selvitäksensä, vaan kulkivat sikin sokin.

Puoli horroksissa hän lepäsi hetkisen, uneksien kuulevansa ääniä ympärillä. Yhä voimakkaammiksi äänet kävivät — kuului kuin suuren kansanjoukon hyörinää. Ei, sehän oli vain Raijetjatsen kohinaa ja tuulen suhinaa puiden latvoissa.

Hän avasi uudelleen silmänsä.

Korkeana kaareili taivas puidenlatvojen yläpuolella. Orava hyppeli vikkelästi siinä kuusessa, jonka juurella Vilppu Hiltuinen lepäsi. Hän näki ruskean tuuheahäntäisen kerän notkeana oksien lomassa liikkuvan. Ja äkkiä tunsi hän nälkää. Hän ei ollut mitään eilisestä saakka syönyt — nyt hän sen muisti. Mutta mitenkä lienee ollut kasken laita?

Vielä kerran yritti hän kohota istualleen, mutta hänet esti syvä ääni, joka häntä puhutteli.

Ruotsin kieltä puhuttiin, ja Vilppu Hiltuinen kuuli suuresti ihmetellen puhuttelua.

"Miten on laita miesraukka?"

Puhuja oli suuri ja uhkea ulkomuodoltaan — nuori, mutta kookas ja voimakas mies, jonka kasvoista kuvastui lempeyttä, mutta samalla myös kovuutta.

Vilppu Hiltuinen oli näkemästään siksi hämmästynyt ettei tullut vastanneeksi, jonka vuoksi tuntematon toistikin kysymyksensä.

Sokeltelevalla ruotsilla vastasi Vilppu Hiltuinen: Heikoksi ja raukeaksi hän tunsi itsensä ja kuume verissä poltti.

"Ilkeän haavan oletkin saanut", puheli tuntematon, "ja jollei Herra pohjattomassa armossaan olisi johtanut askeleitani tänne, missä sinut tapasin verta vuotavana keskellä sammuvaa kaskea, olisi sielusi tällä hetkellä luultavasti Jumalan tuomioistuimen edessä."

Hellästi muutteli tuntematon sitte siteitä Vilppu Hiltuisen haavoille. Tämä lepäsi hiljaa ja antoi tyynenä tuon tapahtua, sillä hän tunsi itsensä kovin raukeaksi ja voimattomaksi.

Yhtäkkiä jotakin juolahti hänen mieleensä. Hän muisti lauseen, jonka kotona oli kuullut papin raamatusta lukevan: "Tulkaat minun tyköni te kaikki, jotka työtä teette ja olette raskautetut ja minä tahdon teitä virvottaa."

Sepä oli merkillistä — kuka oli tämä mies, joka tuli yksinäisen Vilppu Hiltuisen luo erämaahan? Lempeästi ja hilpeästi hän puhui, ja kun Vilppu Hiltuinen katsahti tuohon tuntemattomaan, joka hänen edessään seisoi, täytti hänen sielunsa omituinen pelko, sillä takaapäin paistava aurinko muodosti sädekehän vieraan valkean pään ympärille.

Väräjävin äänin kysyi Vilppu Hiltuinen:

"Oletko sinä Kristus?"

Lempeä hymy päilyi tuntemattoman kasvoilla. Mutta seuraavassa tuokiossa ne taas kävivät syvällisen totisiksi, miltei ankariksi.

"Mielettömiä kysyt. Ihminen minä olen ja olen suurin syntisistä." Kuitenkin kuulun Kristuksen halvimpiin palvelijoihin. Ja Kristuksen lempeyspä minut tänne korpeen johti ajoissa pelastaakseni henkesi."

"Kuka sinä sitte olet?"

"Ericus Olai, Jumalan halpa lähetti ja lähetyssaarnaaja Lapissa."

* * * * *

Monta päivää ja yötä taisteli Vilppu Hiltuinen kuumeen kourissa. Mutta uskollisesti vartioi hänen vieressään Jumalan lähettämä herran palvelija, Ericus Olai.

VIII.

Veripunaisena aurinko nousee yli Aranoiven suippean laen. Punaisina nuolina heitti se sädeparvet avaruuksiin saaden metsät ja tunturit loistamaan lämpimän sinervän punaisissa vivahduksissa.

Väreily kulkee yli Vistejauren kuvastinkirkkaan pinnan. Aamutuuli herätessään leikittelee. Maata kohti se käy, ajaen öisiä sumuja edellään. Aallot alkavat soittaa hilpeätä lauluaan, joka kuuluu kiliseviltä kelloilta. Kuikka huutaa kaukana ja sen huuto kajahtelee kolmelta taholta rantoja vastaan. Kaislikossa solskahtaa — vanha hauki on kaislikon reunassa ollut väijyksissä ja on nyt ottanut varhaisen aamiaisen kutevasta särkiparvesta. Metsän sisästä kuuluu teirin kuherrus — myöhäinen metso käheästi viheltää suon reunalla.

Järven eteläpuolelta kuuluu valittava ulvonta. Koirat siellä hullaantuneina loikkivat Kounon palaneen kodan savuavan hiilustan ympärillä. Kaikki on luuhistunut tuhkakasaksi, josta tuon tuostakin kohoo jokunen harmahtava käryävä savukiehkura. Siellä täällä hehkuu vielä tuhkanporossa, mutta öinen sade on tulen taltuttanut, etteivät liekit enää voi ilmi lekahtaa.

Mutta koirien surullinen valitus kaikuu kauas ja panee Kounon miehineen kiiruhtamaan kulkuaan metsien halki.

Etunenässä kulkee Kouno.

Yläruumis huiskuen hän juosta lönköttää metsän läpi pujotellen jalkojaan eteenpäin ikäänkuin hangella suhuten. Tukahduttava levottomuus on hänet vallannut — hän ei itsekään tiedä miksi.

Pitkäveteinen, valittava ääni vihloen särkee aamuhiljaisuuden. Mikä se on! Kouno pysähtyi hetkisen kuunnellaksensa. Eikö se ollut Seipin ulvonta?

Vielä vinhemmin riennetään.

Nyt näkee Kouno uhrilavan — ja tuossa häämöttää suogneja. Mutta missä kota? Missä koti on?

Kärynhaju pistää kotiinpalaavien nenään. Mutta se ei ole äären ystävällisesti odottava savu vaan hävitetyn kodan savu.

Kauhulla on Kouno miehineen seisahtanut metsänreunalle katselemaan silmäinsä edessä olevaa hävitystä.

Ja Kouno kuulee miesten ympärillänsä kuiskailevan.

Karjalan noidegadze oli väkevämpi kuin Kounon. Kounon on voittanut
Raijetjatsen suuri noita.

Mutta Kouno ei kuiskauksista välittänyt. Sillä hän oli lyyhistynyt mättäälle itkemään surun ja kiukun kyyneleitä hävitetyn kotansa vuoksi. Ja hän ei enää ole väkevä, voittamaton noita, vaan ainoastaan koditon köyhä lappalaisraukka…

* * * * *

Tapahtuma oli kova isku Kounon noidanmaineelle, niinkuin se myöskin oli hänelle itselleen suuri vahinko ja surunaihe. Hän olisi kumminkin tuntenut itsensä rauhalliseksi, jos olisi ollut varma, että tuo vaarallinen karjala Raijetjatsen luona todellakin oli hänen lähettämästänsä nuolesta saanut surmansa. Kyllähän Kouno ja hänen miehensä olivat nähneet tämän ampumisen jälkeen kaatuvan, mutta kukapa takasi ettei tuo ollutkin vain näköhäiriö tuorpenain harhaan saattamiseksi? Ja jos tällä karjalalla oli siksi suuri mahti, että hän kuolettavasti haavottuneenakin voi taikoa vastustajansa omaisuuden turmioon — niin silloinpa hän kuolemansa jälkeenkin varmasti voisi kostaa.

Vahinko, jonka Kouno oli kärsinyt, oli suurempi kuin mitä hän rohkeni miehilleen sanoa. Vähätpä merkitsi kodan ja konnun menettäminen sen suhteen: tuorpenannoidan ikivanha ja laajalti kuulu kobdas oli jäänyt liekkien uhriksi.

Paljon voimaa oli Kouno siten menettänyt, voimaa, josta tiesi, ettei sitä koskaan saisi takaisin. Sillä rummun hengellä oli tuo voima — ja rummun hengen olivat liekit irrottaneet eikä se koskaan enää palaisi. Tätä hän ei kumminkaan miehilleen uskaltanut ilmaista, sillä kunnioitus hänen noituuteensa olisi siten varmaankin saanut vielä kovemman kolauksen kuin Raijetjatsen ja Vistejauren tapauksista.

Kounon ja hänen miestensä ensimäinen tehtävä oli uuden kodan rakentaminen palaneen sijaan. Uusi paikka sille myöskin oli etsittävä, sillä vanhalle tilalle rakentaminen olisi ollut sama kuin karjalan noituudelle olisi annettu uutta yltyä. Siksipä kodan tilaksi valittiin uhrilavaa lähempänä oleva paikka ja tähän pystytettiin kodanriuut, Kounon ensin Stuorjunkkarille uhrattua ja luettua voimakkaita manauksia pahojen pulmien varalle.

"Osaatko sanat, jotka tulelta suojaavat?" kysyi Hiisu, kun hän ja Kouno hetkiseksi olivat jääneet kahden kodan luo, joka pian oli saatu entistään suurempana ja laajempana kohoamaan.

"Taidan ne sanat, jotka meille ovat tarpeen", vastasi Kouno äkäisesti.

Vastaus ei nähtävästi tyydyttänyt Hiisua, sillä hän mutisi itseksensä jotakin, joka ei tuntunut kunnioitukselta Kounoa kohtaan. Ja kun tämä suuttuneena häntä siitä moitti, toinen sanoikin suorat sanat.

"Jos sinä taidat mahtisanat tulta vastaan, niin luultavasti niitä nyt tarvitset — sillä viimen kun kotaa rakensit, et niitä näy oikein käyttäneen. Tai on sinulla vähemmän voimaa kuin vieraalla noidalla Raijetjatsen luona".

Kouno vihasta kalpeana näitä sanoja kuunteli. Hänen kätensä puristuivat nyrkkiin. Sellaista ei kukaan olisi uskaltanut pari päivää takaperin sanoa hänelle — ja nyt sanoi tuon vanha raihnainen Hiisu.

Hänen verensä kuohahteli — nousi päähän, niin että silmät pimenivät eikä hän muistanut, että Hiisu oli heimon vanhimpia, vaan karkasi hänen kimppuunsa ja vetäisi häntä suuta vasten, niin että veri pulpahti ukon haljenneilta huulilta.

"Näin Kouno, tuorpenannoaide rankaisee loruavia ilkkujoita, ja siihen ei tarvita mahtisanoja eikä manauksia", karjui Kouno.

Ja vihan vimmoissa hän vielä kerran aikoi syöstä Hiisu ukon kimppuun. Mutta nytpä pari miestä syöksi esiin ja sekaantui juttuun. Ja vihasta vavisten täytyi Kounon kärsiä, että koko perheen väki asettui Hiisun puolelle, häntä Kounoa, tuorpenannoaidea vastaan.

− − −

Mutta tuorpenanmiehet, jotka saivat kuulla Kounon käyneen käsiksi vanhukseen — sillä siitä kerrottiin koko heimon kesken — menettivät suuren osan kunnioituksestansa suurta noitaa kohtaan. Sillä suurempaa rikosta ei ollut olemassa saamein mielestä kuin ettei vanhuksia kunnioitettu, ja sellaista rikosta eivät jumalat jätä rankaisematta, kuka ikinä rikollinen onkin. Ei voimakkainkaan mahtisana voi suojella sellaisen rikoksen rangaistukselta.

Ja synkkänä kuljeskeli Hiisu, miettien kostoa Kounon iskuille.

IX.

Vihdoinkin Vilppu Hiltuinen oli siksi parantunut, että voi jättää vuoteensa. Mutta suurella huolella ja kärsivällisyydellä oli maisteri Ericus silläaikaa häntä hoitanut. Polttavassa kuumeessa oli Vilppu Hiltuinen maannut, kauheine kuumeenhoureineen, joissa hän oli puhellut pelottavia sanoja. Hiljaa oli pappi istunut sairaan vieressä, milloin muuttaen käärettä haavalle, milloin vedellä kostuttaen sairaan kuumeesta polttavia huulia, mutta alati lähettäen sisimmästänsä rukouksen sairaan puolesta hänen tykönsä, joka on erämaan herra.

Heikompi mies kuin Vilppu Hiltuinen olisi varmaankin kuollut pahasta haavasta. Nuoli oli tunkeutunut oikeanpuolisen olkaluun takaa, ja vahingoittanut keuhkon. Paljon verta oli Vilppu Hiltuinen menettänyt, kun pappi nuolen veti ulos ja vaikea haavakuume jäyti ankarasti siitä heikentyneitä voimia.

Monasti olikin jo näyttänyt siltä kuin olisivat papin kaikki ponnistukset pelastaa häntä olleet turhia. Mutta suomalaisen uutisasukkaan vankka ruumis voitti kuumeen maisteri Ericin huolellisen hoidon avulla, ja niinpä koitti päivä, jolloin Vilppu Hiltuinen, vaikkakin voimattomana entiseen verraten, mutta sentään haavasta parantuneena, voi nousta vuoteeltansa, kiittäen Jumalaa ja hyvää hoitajaansa.

Erämaan kevät oli kulkenut yli maiden ja herättänyt siellä hedelmällisen kesän. Metsä oli suloisessa juhannuspuvussaan. Valkoisina tuomet tuoksuivat ja koivut upeilivat vaaleanvihreissä hunnuissaan. Mutta tummina ja totisina kuin ennenkin kohosivat honkain ja kuusien latvat ja Raijetjatsen pauhina kuului uhkaavana keväisiä vesiä kuljettaen.

Yöt yllätysten valo säteilevän punasinervänä pysyi Njunnisvaaran huipulla, kimallellen väliin vaaleansviheriänä ja hennon valkoisena, väliin puhtaan purppuraisena ja hohtaen kuin tulena — ruskeanpunervana palavista loimuista lähtevänä värinä.

Kun Vilppu Hiltuinen oli päässyt kuumeesta, niin että selvästi voi jutella papin kanssa, olivat he paljon pakisseet. Vilppu Hiltuinen oli mitään peittelemättä kertonut elämäntarinansa. Tuntuvalla katumuksella ja liikutuksella oli hän kertonut, miten hänen kätensä Turun torilla oli ollut liian nopsa puukkoon tarttumaan, ja miten hän erämaassa tahtoi rikoksensa sovittaa.

Maisteri Ericus piti kyllä Vilppu Hiltuista syntisenä ja pahantekijänä, mutta sovitustyö, johon suomalainen vapaaehtoisesti oli ryhtynyt, tuntui hänestä riittävältä. Sillä varmaankin oli kovaa parannuksen tekoa lähteä yksinänsä raivaamaan tilaa asutukselle erämaahan, jota eivät tähän saakka olleet muut kuin paimentolaiset tallanneet.

Maisteri Ericus tiesi myöskin, että Lapinmaa asutus oli kuningas Kaarlen sydämenasia. Näiden autioiden perien asuttamiseksi oli hän pari vuotta sitte lähettänyt uutisasutusjulistuksensa, mutta siinä luvatuista eduista huolimatta, ei kukaan vielä ollut rohjennut ryhtyä yritykseen. Varmaankin Kaarle kuningas — ajatteli Ericus — ennen sallisi katuvaisen syntisen, joka erämaassa tahtoi palkita mitä oli rikkonut, alkavan Lappia viljellä kuin ettei tuohon työhön koskaan ryhdyttäisi. Ja siksipä päätti pappi olla sekä voudille että laamannille, jotka saapuivat kirkolle kauppa- ja verokäräjille, olla viskaamatta Vilppu Hiltuisen rikoksesta, ja päinvastoin avustaa että hänen uutisasutuksensa Raijetjatsen luona lain mukaisesti tarkastettaisiin ja merkittäisiin. Sen hän lupasi virkoovalle suomalaisellekin, joka siitä suuresti ilahtui.

Maisteri Ericus oli aivan sattumalta tavannut Vilppu Hiltuisen kaskensa keskeltä haavottuneena ja verta vuotavana. Pappi oli lähtenyt tuntureille etsimään sirkkain pääolinpaikkoja, antaakseen uusille kastetuille hieman opetusta ja vahvistaakseen heitä uskossaan. Myöskin oli hän ajatellut mahdollisesti sirkkain avulla voivansa tunkeutua tuorpenain luo, mitelläkseen heidän omilla maillaan voimiaan heidän kuuluisan noitansa kera ja ehkä taivuttaakseen heidän kovat mielensä Kristuksen pelkoon. Ja tällä retkellä oli hän kulkenut Raijetjatsen ohi ajoissa pelastaaksensa suomalaisen uutisasukkaan hengen.

Isän äkillinen kuolema, josta niin paljo oli puhuttu sekä lappalaisten että pirkkalaisten kesken, jotka olivat kuulleet mestari Olavin ja Kounon ankaran sanakiistan, ei ollut maisteri Olavin tunteelliseen luonteeseen vaikuttamatta, huolimatta siitä että hän muille yritti selittää kaiken tapahtuman luonnollisella tavalla. Hän kyllä koetti uskotella itselleenkin, että isän kuoleman oli aikaansaanut luonnollinen tauti, mutta aivan vakuutetuksi siitä ei hän itseänsäkään tuntenut. Olihan hän omin silmin nähnyt noitainroviojen palavan etelämpänä ja omin korvin kuullut mitä kamalimpia kertomuksia noitaämmien ja miehien teoista. Ja olihan vanhastaan tunnettua, että lappalaisten ja suomalaisten noituuden taito oli suurempi kuin muiden. Eihän ollut siis aivan mahdotonta ajatella, että mestari Olavia oli kohdannut ammus, ja niinhän Ericus herra tiesi tuorpenain kehuskelevankin, että Kouno oli papin voittanut.

Mutta jos lappalaiset tällaisia taikuuksia käyttivät, olihan silloin papin velvollisuus sitä vastustaa kaikin mahdollisin keinoin. Ja vaikkei ollutkaan täysin turvattu niitä vaaroja vastaan, joita kohti kulki, oli hän kumminkin omantunnon pakottamana lähtenyt tälle retkelle erämaan noitia vastaan.

Vilppu Hiltuinen oli kertonut kohtauksestaan Kounon kanssa koskenniskalla ja noista merkillisistä tempuista, jotka hän oli nähnyt ja naurullaan keskeyttänyt. Tarkkaavasti, aivan kuin väristen lappalaisten pakanuuden pimeyttä, kuunteli pappi kertomusta.

"Varmaankin hän oli tuorpenan noita Kouno", puhkesi maisteri Ericus sanomaan Vilppu Hiltuisen vaiettua. "Ja nuoli, joka sinua haavotti oli palkka itse ampumastasi. Varmaankin sinun nyt on täällä erämailla taisteltava suurten vaikeuksien kera. Ja ellen tietäisi sinun niin vakavasti päättäneesi, neuvoisin sinua lähtemään, ryhtymättä taisteluun, jossa olet alakynnessä. Sillä sinun on taisteltava sekä lihaa, verta että pahoja henkiä ja olentoja vastaan, jotka ovat tämän ilkeän noidan seidan kimppuusi manaamia".

"Vähätpä siitä piittaan", sanoi Vilppu Hiltuinen. Sillä minäkin taidan salaperäisiä runoja noitien kavaluuden varalle, ja tuskinpa minun tarvitsee Kounoa peljätä julkisessa taistelussa".

"Oletko itsekin noita?" kysyi pappi puolin nuhtelevasti katsoen Vilppu
Hiltuiseen, hänen kuusen juurella istuessaan.

"Eihän sitä synniksi voine lukea, että Kristuksen sanoin ja merkein sekä isien mahtisanoin puolustautuu jumalattomien pakanojen vehkeiltä", vastasi Vilppu Hiltuinen kartellen. "Ja jos kimppuuni taistelussa hyökätään", hän jatkoi, "niin minulla lienee oikeus puolustautua käyttäen kaikkia Jumalan minulle antamia voimia".

Näitä sanoja ei Ericus herra voinut kumota, ja niinpä juttu siitä loppui.

Oli vierähtänyt monta päivää, jotka maisteri Ericus oli aikonut käyttää sirkanmiesten opettamiseen ja ehkä tuorpenain käännyttämiseen. Kun vihdoin Vilppu Hiltuinen oli tullut siksi terveeksi, ettei hengenvaaraa ollut, piti maisteri Ericus velvollisuutenansa jatkaa matkaansa ja pitää kiinni suunnitelmastansa. Sen hän ilmaisi Vilppu Hiltuisellekin, ja tämä, kiitollisena papin hoidosta ja lupauksesta, että uutisasutus laillisessa järjestyksessä tarkastettaisiin, ei vaatinutkaan enempää hyväntekeväisyyttä, etenkin kuin haava oli jo miltei parantunut ja hänen voimansa yhä lisääntyivät.

Kumminkin oli Vilppu Hiltuinen kovin pahoillaan siitä, että oli nyt hyvästä papista erottava. Tuo omituinen yksinäisyydentunne, joka oli hänet vallannut tuona iltana, jolloin hän kaskensa sytytti, hänessä uudelleen ja kiihtyneempänä heräsi. Kuolema, josta hän äsken Jumalan ihmeen kautta vain oli pelastunut, kuvastui pelottavana hänen mieleensä.

Ja nöyränä, puoleksi rukoillen ehdotti hän papille, että saisi tulla tämän seuralaiseksi korven halki sirkkain olinpaikoille.

Kauan pappi tuumiskeli ennenkuin tarjouksen hyväksyi. Mutta Vilppu
Hiltuisen ahdistamana hän lopulta suostui.

Ja niinpä kävi, että nuo molemmat kookkaat miehet poluttomien salojen halki vaikeakulkuisten erämaiden läpi eräänä helottavan helteisenä kesäpäivänä tulivat sirkkain pääasunnoille Njunnisvaaran rinteelle.

X.

Kiihkeä kiukku oli sirkanmiesten mielet täyttänyt Vilppu Hiltuisen kasken nähtyänsä ja oli saanut heidät väkivaltaisuuksiin Kounoa ja hänen asumustansa kohtaan. Mutta kaikki osanottajat alkoivat pahantekoansa kovasti pahotella ja katua. Ja lisäksi tuli vielä tuorpenain koston pelko. Sillä vaikkakin noita Kouno olisi kuollut, olisi hänen heimonsa tarpeeksi suuri ja vahva kostaaksensa, jos tuorpenanmiehet vain saisivat tietää, että teko oli sirkkain työtä.

Mutta eivät kaikki olleet edes siitä vakuutettuja, että Kouno todellakin oli kuollut, sillä eräs sirkan mies Sjoibma vakuutti, ettei Skalokin kirves suinkaan ollut sattunut Kounoon, vaan vanhaan poronpaimenämmään; hän väitti myös nähneensä Kounon metsässä muutamia päiviä myöhemmin monenmoisia temppuja tehden kaatamassa puuta.

Ja totta se olikin. Kounon tärkein tehtävä kodan rakennettuansa olikin uuden noitarummun hankkiminen. Sillä ilman sitä hänen noituutensa oli vallan mitätön. Senpävuoksi hän olikin mennyt metsään etsiäksensä pohjoisesta etelään käsin kulkevasta laakson pohjasta kuusta, joka oli kasvanut kiemuroihin myötäpäivää ja johon ukkonen oli iskenyt. Tätä tehdessään hän oli tullut sirkkain laitumelle ja Sjoibma oli hänet nähnyt kivikirveellä — sillä teräksellä ei saanut koskea siihen puuhun, josta noitarumpu oli tehtävä — kaatamassa ukkosen halkaisemaa kuusta. Kouno ei ollut nähnyt, että hänet oli huomattu ja Sjoibmakin oli katsonut viisaammaksi väistyä suuren noidan tieltä. Hän olikin senvuoksi hiipinyt pois ja kiiruhtanut sirkkain asumuksille kertoaksensa mitä oli nähnyt.

Mutta sirkanmiehet eivät ottaneet uskoaksensa Sjoibman kertomusta. Kärkkäin oli Skalok väittämään, että Sjoibma oli nähnyt vain pelkän jabmekin metsässä. Sjoibma kumminkin oli varma asiastaan, hän oli omin silmin nähnyt Kounon ja kuullut hänen kirveenlyöntiensä paukkeen. Ja sirkanmiehet, jotka vähitellen olivat alkaneet katua ja peljätä mitä Skalokin ja kiukkunsa johtamina olivat tuona onnettomana yönä tehneet, tulivat vähitellen vakuutetuiksi siitä, että Sjoibma oli puhunut totta, ja että Kouno tosiaankin oli elossa.

Perinpohjainen kosto heitä odotti, ja heimon nuorkristityt, jotka kaiken aikaa olivat vastustelleet Skalokia, mutta jotka kuitenkin lopulta olivat suostuneet lähtemään kostoretkelle tuorpenoja vastaan, pelkäsivät yhtä paljon Jumalan vihaa kuin tuorpenannoidan kostoa. Kuumeentapaisella innolla he senvuoksi antautuivat rukouksiin ja uskonnollisiin menoihin parhaan taitonsa ja ymmärryksensä mukaan. Ei heillä ollut yhtään kirjaa — eikä myöskään yhtään lukutaitoista, mutta jokainen saarnasi miten parhaiten taisi. Päivät pääksytysten jatkui itkua ja parkua ja ruttona uskonnollinen herätys levisi.

Vain Skalok ja muutamat muut — pari vanhinta sirkanmiestä — jäivät uudelle liikkeelle kylmiksi ja katselivat halveksien tai säälien muiden polvien notkistuksia, rukouksia ja kyyneleitä. Niin, Skalok luulottelu että tuo oli kokonaan Kounon jabmekin loihtimaa, joka siten vielä kuoleman jälkeenkin tahtoi sirkanheimoa vahingoittaa. Mutta nuorkristityt näkivät suureksi mielipahakseen Skalokin puoluelaisineen uhraavan ja taikovan niinkuin ennenkin. Ankaria tuomioita he Skalokista ja hänen miehistään langettivat, mutta nämät eivät niistä olleet tietävinäänkään.

Hyvän kappaleen matkan päässä pääasuinsijoilta oli pieni vuorennyppylä, jota nimitettiin Nalovaardeksi. Täällä oli sirkanheimolla ammoisista ajoista ollut stuoramuspassensa ja tänne, uhripaikan läheisyyteen, muutti nyt Skalok ja ne sirkanheimolaiset, jotka olivat pysyneet hänelle ja vanhoille jumalille uskollisina, papin tultua asumuksille ja vielä enemmän kiihdytettyä sirkkalaisten kristillistä intoa.

Sopivaan aikaan oli maisteri Ericus tullutkin, sillä koko heimo oli nyt siihen määrään täynnänsä kristillistä intoa, ettei maisteri Ericus sitä voinut käsittää muuksi kuin Jumalan erityiseksi ihmeeksi.

Kun pappi Vilppu Hiltuisen seuraamana ensin oli tullut valta-asumapaikalle, valtasi useat sirkat, jotka hänessä tunsivat tuon jättiläisen, jonka olivat nähneet tulessa työskentelevän, suuri kauhu. Mutta papin läheisyyshän takasi, ettei noituus voinut olla kyseessä. Siksipä molemmat otettiin mitä parhaiten vastaan ja kestittiin, eikä maisteri Ericuksella milloinkaan ollut ollut hartaampia kuulijoita Jumalan sanaa julistaessaan kuin erämaassa Njunnisvaaran rinteellä. Päivät läpeensä hän saarnasi ja opetti, ja jättäen kaiken maallisen kokoontuivat sirkan miehet ja vaimot kiven ympärille, joka kävi alttarista, kuullaksensa maisteri Ericuksen suusta Jumalan lohduttavaa sanaa ja nauttiaksensa hänen pyhää sakramenttiansa.

Eivät toki kaikki.

Skalok ja pari vanhusta, jotka siksi paljon kunnioittivat esi-isiensä jumalia, ettei kunnioitus voinut hälvetä äkillisistä tunteenpurkauksista, olivat heti maisteri Ericuksen tultua jättäneet kylän ja lähteneet Nalovarden luo.

Tämä oli tapahtunut näin:

Pappi oli heti kuultuansa Skalokin ja muutamien muiden heimolaisten vielä olevan pakanoita, mennyt Skalokin kodan luo puhutellaksensa vanhaa noitaa. Skalok olikin kotosalla, muttei näyttänyt papille suopealta.

Lempeästi ja totisesti alkoi maisteri Ericus puhua kristittyjen Jumalasta ja Kristuksesta, joka oli tullut maailmaan syntisiä vapahtamaan. Skalok kuunteli vaieten ja antoi papin puhua suunsa puhtaaksi. Hän istui kyyryssä arenin ääressä ja tirkisteli tukkansa alta pienine tihusen ruskeine silmineen pappia, joka istui vastapäätä.

"Niin, niin", sanoi hän, papin lopetettua, "kyllähän daroille on valko-Jeesus, kirkossakäynti ja papin kuunteleminen sunnuntaisin hyvä, mutta lappalainen tarvitsee arkipäiväistä jumalaakin. Ei ole hyvä yksinänsä olla tuntureilla. Varminta on että lappalaisilla edelleen isien tapaan on Beive ja Jubmel ja Tjermes ja Ruotta. Daro ei tarvitse arkipäiväistä jumalaa — pitäköön hän siis kauniin ja hienon pyhäpäivä-Jeesuksensa".

"Ne jumalat joitas palvelet", sanoi pappi, "ovat vain voimattomia pahoja henkiä. Ainoa oikea Jumala on kristittyjen Jumala. Ainoastaan yksi Jumala on".

"Oh, nytpä pappi lasket loruja! Teillä kristityillä on useampia Jumalia kuin meillä — olenhan itse ollut kirkossa kuulemassa. Jumala ja Kristus ja Isä ja Poika ja Pyhä henki ja Neitsy Maaria ja Pontius Pilatus… ja manauksiakin käytätte, vaikkei niillä ole oikeaa voimaa…"

"Jumalan sanaa ei mikään pakanallinen saarna voi vastustaa".

"Ja kumminkin tuorpenannoita Kouno lähetti noidannuolen isääsi vastaan yhdellä ainoalla sanalla…"

Maisteri Ericus tunsi vihan kiehuvan sisällänsä, mutta hän tiesi, että joka vihan ilmaisu vahingoittaisi hänen asiaansa ja siksipä hän malttoi mielensä ja otti lempeät hyvästit.

Skalok seisoi kodan ovella ja katsoi hänen jälkeensä.

Ja auringon seuraavana aamuna noustessa, oli Skalok ja ne harvat, jotka olivat pysyneet hänelle ja isien jumalille uskollisina, menneet matkoihinsa Nalovaaraa kohti.

Täällä ylhäällä pyhällä vuorella he olivat, papin alhaalla kylässä saarnatessa Kristuksen oppia, uhrattuansa vanhoille Jumalille, rakentaneet kodan, johon aikoivat jäädä, kunnes luulivat maisteri Ericuksen palaavan kirkolleen Tunturijärvelle.

Metsästäen ja kalastaen he päivänsä viettivät ja monia uhreja tällä aikaa jumalille annettiin. Illalla, kun miehet olivat kerääntyneet aren ja lihapadan ympärille, joka tulella porpotteli, juteltiin monia vanhoja tarinoita ja Skalok opetti seuralaisillensa monta salaperäistä runoa.

"Merkillisiä asioita pappi kertoi", sanoi Skalok eräänä iltana, aren ääressä istuessa satuja ja tietoja kertoillen, "mutta vähätpä hän sentään tietää siitä miten daro ja saame tulivat kahdeksi eri kansaksi".

"Kertovatko tarinat siitäkin?" kysyi Bootas-Njojte, vanhin miehistä.

"Vanhastaan on siitä olemassa joiku", vastasi Skalok.

Ja ilman että kukaan häntä pyysi alkoi hän joikata:

Itään auringosta, kuusta,
Länteen lähtein tähtöisistä
Attje, ihmisluoja syntyi,
Yhden käden kääntehestä,
Jubmelan on luottehista,
Aivan aikojen alussa.
Itään auringosta, kuusta
Länteen lähtein tähtösistä
Maa on kultaa, kuultavata
Kivet hohtaa hopeoina.
Aivan aikojen alussa
Attje ainut ihmisluoja
Mailla hopeen hohtavilla
Kultaisilla kunnahilla
Kultasorkkia poroja
Ajoi kiiltosarvisia.
Maidot pulppuilit puroina,
Beive silmäänsä ei sulje.
Kuuset kystinä lihoina,
Juustona petäjät pitkät.
Idän virtain vieremillä
Beivel' laajat laituimensa,
Tuhansine poroinensa,
Nopsine kuin päivän nuolet
Kiiltävät kuin Beiven silmä.
Taivaiselle taatollensa,
Puhelevi Beiven neito:
Pane minut paimenehen
Karjojesi kaitsentahan
Idän virtain vieremille!
Beive laski lapsosensa.
Neito saihe metsämaille
Päivän peurain paimeneksi.
Beive vaali valkoistasi!
Poika Maan tuo matkajavi
Vaeltaa valojen maita,
Huomaa Beiven kauniin karjan,
Porot neidon paimentamat.
Hiipii hiljaa metsän halki
Jaloillansa nokkelilla
Härkää suurta heittämähän.
Neito Beiven metsämailla
Taaton karjaa kaitsemassa
Beive vaali valkoistasi!
Beiven neitosen näkevi,
Aurinkoisen tyttölapsen,
Poika maan tuo rautajänne.
Sydämehen kaiho syttyy,
Povi kummastusta kumpuu,
Tytön silmät nähtyänsä.
Päivän neitonen näkevi
Poian maan, tuon rautajänteen.
Riemu tytön rinnan täyttää,
Jubmel-suosikin kun näkee,
Povensa hän pullistelee,
Kiemailevi kaikin keinoin,
Antaa katseen kauas kiitää
Poikaan valot kohdistavi.
Beiven neito kaunokainen
Yhtyi poian kumppaniksi
Metsänkäyntiin, kalateille,
Nuolet poian huojentavi,
Lohdut murheille tuo muistaa,
Kisakumppani on oiva.
Jubmel suuren lahjan lainaa,
Jälkeläisen heistä jättää.
Idän virtain vieremillä
Beiven porot valkorinnat
Samoilevat saattajatta,
Paimenetta kaunis karja.
Kasvoi Beiven tyttärestä,
Maan pojasta nuori polvi,
Maille, ilmoille iloksi.
Beiven pojille avuksi,
Neito peuroja kesytti,
Koiria kotihin saattoi,
Ruoan eestä palvomahan.
Kuoli kaunis Beiven neito —
Nytpä koitti kovat aiat.
Näin on Neito ennustanut,
Beiven luokse päästessänsä:
Laskee päivä, yöhyt jakaa
Pimeyttä pitkin maita
Asunnoille päivän poikain.
Aamusta ei kenkään tiedä.
Sudet saapuu, kormit[1] pistää,
Laskee päivä, taudit tappaa,
Pimeässä valon lapset,
Aamun koittoa et arvaa.
Päivä laskee. Beiven neito,
Palaa kohti valkeutta,
Sen vie Beiven lapsosille.
Eipä kenkään taida tietää,
Koska koittaa uusi aamu — —
Tämä oli toinen aika.
Peikot polkee, jyryy, jyskää.
Meret, maat ja taivaat suuttuu,
Valo jättää Beiven poiat,
Jubmelalta unhoon joutuu
Beiven tytön jälkeläiset,
Bjäggogalle[2] lapioittain
Myrskysäitä maille heittää.
Tuuli vinkuu, vesi virtaa,
Jubmel kumoo koko mailman,
Merten, järvein, virtain vedet
Vuorten korkeuksiin kohoo.
Turha ihmislasten pako.
Rotaimosta Beiven-neito,
Näki tuo tuhon tulevan
Riensi hän Jubmelan luokse,
Pyytämään rukoilemahan.
Jubmel herra taivahitten,
Kuuntelevi Beivenneittä,
Rientää maille, mantereille,
Beiven poikien avuksi.
Liian myöhään taisi tulla,
tapaa kaksi sisarusta
Batje-poian, Nanna-tytön
Ottaa heidät kainaloonsa
Passevaaren[3] kukkulalle,
Tuonne turvapaikkaan saattaa,
Mailman takaisin hän kääntää,
Että vedet poispäin virtaa.
Noin tuo uusi mailma luotiin:
Liejuin pohjalla on kullat,
Hopeet vuoriin kytkettyinä,
Makeat ei metsän annit.
Nanna Passevaaran jättää
Idän kulmaa kohti kulkee,
Miestä, puolisoa etsein.
Batje lännen puoleen lähtee
Kulkein kolmen päivän kierron,
Halki suurien salojen,
Käyden naisen etsinnässä.
Turha ompi nuorten etso,
Kohtaavat ja erkanevat.
Eteläänpäin Nanna lähtee,
Batje pohjan puoleen painaa
Parin päivän pitkän kierron.
Näki neitosen norolla,
Siskoksensa tuon hän tunsi. —
Kulmallensa kumpainenkin
Kulki etsein puolisoa.
Murhemielin Beiven neito
Näkee lasten harhailevan,
Unehen nuo uuvuttavi;
Ihanaista unta nähden
Unhoon joutuu menneet muistot.
Herättyään virkeimpinä
Halki maiden matkajavat,
Aina kunnes kohtajavat;
Eivät tunne toisiansa.
Poika tuosta immen ottaa,
Nannetjamin[4] naiseksensa
Kodan kyhää, porot ottaa,
Laatuun tulee Beivän lapset.
Tämä oli kolmas aika.
Nannan Batjen jälkeläiset —
— Saameks häntä sanottihin —
Jumalan ol' suosikkeja,
Rotaimon rikosten miehen
Pahan Perkeleen vihaamat.
Meren rantaan tuo menevi.
Sieppaa savea ja hiekkaa,
Saamen kuvaksi sen muovaa.
Näki nuori sorja Saame
Isän luokse tullessansa
Kuvan oman muotoisensa
Perkeleen savesta saaman.
Valittavat Batje, Nanna:
Kumpi oikea on näistä?
Kumpi Saame — kumpi Daro[5]
Beive taivaan kirkassilmä:
sano kumpi näistä Saame?
Beive lapsiansa kuulee,
Tjermes[6] ajamahan lähtee,
Kuminalla kukkuloille.
Säikkymättä seisoo Saame,
Aijan juoksaa[7] ei hän pelkää.
Mutta poika perkeleisen,
Savesta kokohon saatu,
Pelkää perin pehmiivänsä,
Sadevirroissa viruen;
Satehelta suojaa etsii.
Kaarnasta katon kyhäsi.
Batje parahiten huomaa,
Perkeleen petoksen hankkeet
Isän mielen muuttimiksi;
Turhanpäite työ on tehty,
Näkee Manna, näkee Batje
Kumpi oikea on poika,
Jälkeläinen Beiven neidon:
Poika peloton on Saame;
Vaan ken arastellen piili,
Raukka rankkasateina:
Poika Perkeleen on Daro.

[1] Poropaannat. [2] Tuulten jumala. [3] Pyhä vuori. [4] mo nannatjam = rakkahaiseni. [5] Daro = petkuttaja, ruotsalaisen lapinkielinen nimitys. [6] Tjermes = ukkosen jumala. [7] Aijan-juoksaa pitivät lappalaiset ukkosen kaltaisena.

Äänettöminä kuuntelivat miehet Skalokin joikua ja paljon he kehuivat, kun hän laulunsa oli lopettanut.

Mutta arella oli tuli häältynyt ja sääsket alkoivat veisata yksitoikkoista nuottiansa, viimeisten sirkan heimon pakanain Skalokin kertomusta muistellen nukahtaessa.

XI.

Paljon työtä ja vaivaa meni Kounolta uuden kobdaan hankkimiseen vanhan sijaan, joka oli joutunut tulen uhriksi. Kaikki voimakkaammat loihtunsa ja mahtisanansa pani hän työssään liikkeelle, hän ei sittekään ollut vakuutettu siitä, että oikea henki siten tuli rumpuun kiinnitetyksi. Viimeaikojen tapahtumat olivat järkyttäneet Kounon luottamusta itseensä ja voimaansa, ja tämä teki hänen mielensä alakuloiseksi. Ja eikä hän miestensä katseissa nähnyt yksinomaan ystävyyttä. Hiisu ei jättänyt mitään tilaisuutta käyttämättä Kounon ärsyttämiseksi, ja niinpä vähitellen kävivät kaikki heimon miehet ja naiset hänelle pahansuoviksi. Julkisesti ei tätä pahansuopuutta uskallettu tuoda näkyviin, sillä olihan Kouno noita, jolla oli salaisia temppuja sekä puolustukseksi että kostoksi.

Mutta että jumalat olivat vihastuneet Kounoon, siitä kaikki olivat vakuutettuja. Ja siitähän oli päteviä todistuksiakin, kun keskellä kesää ahma tuli ja iski parikymmentä Kounon kauneinta porohärkää.

Mikä tähän oli syynä, sitä ei Kouno kyennyt selville saamaan, kun rumpu ei vielä ollut valmis, mutta hän aavisti uutta Raijetjatsen miehen noituutta. Varmaankaan hän ei ollut kuollut. Ja kuitenkin Kouno oli nähnyt hänen kaatuvan liekkeihin, ja niiden loihtujen, joita nuoleen oli luettu, jonka Kouno oli ampunut, piti oleman tarpeeksi vahvoja tuottaakseen varman kuoleman sille, johon nuoli osui. Tämä mies oli käynyt Kounolle pelottavaksi kummitukseksi; hän tunsi häntä samalla kertaa sekä vihaavansa että pelkäävänsä. Ja ehkeivät taiat tätä vihollista vastaan mitään hyödyttäisi.

Tästä hänen oli päästävä selvyyteen. Hänen oli saatava selville oliko hänen taisteltava elävää miestä vai jabmekia vastaan. Rummusta hän helposti olisi kotona kodassaan voinut tuon tutkia, mutta vanha rumpuhan oli poltettu eikä uusi ollut valmis käytäntöön otettavaksi.

Siksipä hänen oli mentävä Raijetjatselle omin silmin nähdäksensä tuntemattomaan ampumansa nuolen vaikutuksen. Päivästä toiseen hän retken lykkäsi, mutta tuntemansa omituinen levottomuus häntä ajoi lähtemään.

Oli säteilevä, kirkas kesäaamu. Päivä paistoi sydänkesän kuumuudella taivaalta ja tuskin väreilykään kävi yli Vistejauren kuvastinkirkkaan pinnan. Heimon kaikki miehet ja naiset olivat menneet saloille etsimään ja koolle ajelemaan kevätkesällä harhaan joutuneita poroja — Kouno yksin oli jäänyt kotia, muka tärkeitä taikatemppuja tehdäksensä.

Kouno kävi kappaleen puronvartta. Hän tiesi jossakin puron läheisyydessä olevan vanhan seidan, joka jo aikoja sitte oli menettänyt voimansa, kun heimo monen monituiseen vuoteen ei ollut sille enää uhrannut. Taru kertoi tästä seidasta:

Oli tuorpenanheimon mies nimeltä Patto-podnie.

Hänen asuntonsa oli Aranoiven läheisyydessä, jossa tähän aikaan asui eräs Stalo.

Patto-podnie oli viisas mies ja monessa suhteessa koko taitava. Hopeaakin hänellä oli sekä monta kirkasta vaskikattilaa. Mutta hänen kallein omaisuutensa, arvokkain kaikesta mitä hän omisti, oli hänen tyttärensä. Kaunis tytär, joka auttoi häntä poroja paimentamaan.

Patto-podnien tytär paimenteli poroja; kaikkia isän kauniita poroja.
Hän oli yksin metsässä. Silloin kohtasi hän Stalon.

Stalo äkkäsi sorean neidon — näki Patto-podnien tyttären. Ja kiihkeästi valtasi hänet haki omistaa Patto-podnien tyttö.

Hän otti tytön olalleen ja kulki raskain askelin halki soiden. Raskain askelin hän käveli, jättäen syviä jälkiä.

Ja Patto-podnien tytär, joka oli lähtenyt metsään isänsä poroja paimentamaan ei palaa.

Silloin itkee Patto-podnie ja valittaa. Tytöstäänpä, joka metsästä varastettiin, hän katkerasti valittaa. Ja surun painamana hän hakee laulunhengeltä lohdutusta.

Hän laulaa: "Jubmel, sinä suurin ja korkein! Jubmel, sinä joka korkeita taivaita hallitset! Katso, tyttäreni, Patto-podnien tyttö, on poissa."

"Beive", hän laulaa, "Beive, taivasten silmä! Sinä, joka säteilet korkeuksissa maan yli, katso armahtain Patto-podnien tuskaa tyttärensä tähden."

"Kuka on Patto-podnien tyttären ryöstänyt? Kuka on vienyt teille tietymättömille kauniin tytön? Antakaa, jamalat, Patto-podnie raukalle tytär takaisin."

Niinpä Patto-podnie jumalille laulaa ja hänen joikauksensa ääni kohoo Jubmelan luo. Silloin näkeekin Patto-podnie Stalon jäljet jängällä ja seuraa niitä luolaan, jossa Stalo asuu.

Stalo hyökkää Patto-podnieta kohden. Pientä saamea vastaan ryntää suuri Stalo. Patto-podniepa pakenee pyhän kiven luo ja lupaa uhriksi nuoren porohärän, jos seita antaa hänen voittaa Stalon.

Mutta Stalo lupaa samanlaisen uhrin, ja taistelu jää ratkaisematta.

Vielä kerran lupaa Patto-podnie uhrin — sata härkää. Mutta Stalokin kohottaa samaan määrään tarjouksensa ja tasapäisenä jatkuu tappelu.

Patto-podnie huutaa korkeille jumalille. Uksakka hänen päähänsä neuvon johtaa: Lupaa seidalle uhriksi Stalon kirves. Niinpä tekikin saame ahdingossaan. Stalo joutuikin heti hengiltä. Patto-podnie sai takaisin tyttärensä.

Runsaita uhreja hän sitte lahjottikin seidalle ja laski sen juurelle
Stalon kirveen.

Kouno ei tiennyt, miten seidan luota oli hävinnyt Stalon kirves, eikä hän myöskään tiennyt miksi tuorpenanheimo oli lakannut uhraamasta tuolle seidalle, jolla kerran oli ollut niin suuri voima. Hän oli kumminkin tullut ajatelleeksi Patto-podnien tarinaa, ja kun hän tiesi, että ken uhraamalla unohdetulle seidalle saa sen uuteen voimaan, saa myös seidalta apua vihollisiansa vastaan taistellessaan, niin hän päätti etsiä vanhan seidan ja antaa sille tarpeellisen voitelun. Ehkäpä se nyt osottautuisi yhtä tehokkaaksi saamein auttajaksi tunkeilevia vieraita vastaan kuin silloin kun se auttoi Pattopodnea Staloa vastaan.

Kauanpa Kouno sai puron luona etsiä ennenkuin seidan löysi. Monet vuodet unohdettuna ja hoitamattomana kuin oli ollut, oli se lyyhistynyt muiden rantakivien joukkoon, ja ainoastaan kiveen, vuosikautisista lumista ja sateista huolimatta, piintyneestä verestä ja rasvasta, voi Kouno sen muista kivistä erottaa.

Paljain päin ja kumarrellen laskeutui Kouno polvilleen ja tarttui molemmin käsin seitaan, lukien manausta:

Erämaiden suuri henki,
Metsänriistan suoja parhain,
Veriuhrein voitelema
Ellös sie pahaksi pane,
Kosta, ettäs koskettelen
Kunnioittain, pehmein koprin.

Seita tuntui keveältä. Sitä piti Kouno jumalten suosiollisena enteenä, jonka vuoksi hän kantoikin seidan kappaleen rannasta ja pani sen suurelle maakivelle.

Tuskinpa oli tuo tehty, kun Kouno kuulee ryskettä ja jyminää metsässä. Suuri koirasmetso lähti liikkeelle ja istui suureen mäntyyn ainoastaan muutaman askeleen päähän Kounosta.

Suotuisampaa merkkiä jumalat tuskin voivat antaa. Vironakan ylväs lintu oli itse tullut seidan luo tarjoamaan itseään uhriksi. Kouno sieppasi jousensa, jonka oli pannut luotaan seitaa etsiessänsä, ja tarkasti tähdätty nuoli osui kauniiseen lintuun.

Nopsasti leikkasi hän sen kaulan poikki ja antoi veren tippua seidalle. Ammutun linnun pään, jalat ja siivet uhrasi hän sitte Patto-podnien kivelle.

Kouno tunsi itsensä tyynemmäksi ja tyytyväisemmäksi kuin pitkiin aikoihin, ja nopein askelin kiiruhti hän Raijetjatsea kohti. Oli paahtavan lämmin ja ilma puiden lomissa väreili kuumuudesta, mutta vaikka hiki valui, ei Kouno hiljentänyt pehmeitä askeleitansa. Vasta Raijetjatsen kohinan kuuluessa niin läheltä että hän koska tahansa saattoi nähdä sen valkean vaahdon vilahtelevan metsän lomitse, alkoi hän hiipiä hiljemmin ja varovaisemmin.

Ei muu kuin kosken pauhina häirinnyt hiljaisuutta ja vaikka Kouno kuinka tähysteli, ei hän voinut huomata mitään, mikä olisi ilmaissut suuren tuntemattoman miehen vielä oleskelevan täällä.

Ei yhtään verkkoa — ei edes koukkua ollut pantuna tyveneen kosken alapuolelle. Ei mistään näkynyt kohoavaa savua, joka tietäisi ihmisen läsnäoloa.

Kouno, joka alussa oli varovaisena hiiviskellyt, peläten näyttäytyä piileskelevälle viholliselle, kävi nyt rohkeammaksi, "Karjalan voima ei ollut nuoltani väkevämpi", hän mutisi.

Hän kävi metsän halki kaskelle käsin. Äkkiä hän seisahtui. Sillä varjoisen, pilviä piirtelevän kuusen juurella hän huomasi havuista, oksista ja eläimentaljoista kyhätyn vuoteen. Muutamia yksinkertaisia tarvekaluja siinä myös oli, mutta näytti sillä kuin olisi kaikki äkisti moniaita päiviä sitte jätetty paikalleen.

Kouno juoksi havuvuoteelle ja istui siihen nauraen täyttä kurkkua. Hänen vihamiehensä oli kuollut metsään. Ei hän milloinkaan palajaisi. Tai oli hän paennut, peljäten naapurejaan. Ei milloinkaan hän tulisi takaisin. Vielä oli Kouno suuri noita — ja riettaan karjalan oli hän noituudessa voittanut.

Kasken luo meni Kouno. Tuli oli itsestään sammunut suurta vahinkoa tekemättä. Laidun ei ollut mennyt piloille. Oi, jumalat olivat suopeita.

Ehkä löytäisi Kouno täältä vihamiehensä kuolleen ruumiin? Kiihkeästi hän alkoi etsiä mitään löytämättä. Olihan selvää — karjala oli paennut. Poissa hän oli eikä koskaan palaisi.

Ja vielä kerran nauroi Kouno kalseata vahingonilon nauruansa.

Kevennetyin mielin hän lähti paluumatkalle tuorpenain asuinpaikalle.

XII.

Kokoomisaika oli ohi ja tuorpenanväki oli palannut varsinaiselle asuinpaikalleen ajellen puolikesyjä poroja kasaan porotarhoihin. Vasikat piti merkittämän — kesä oli ollut suotuisa, ei liikoja sääskiä ja laitumet hyviä, niin että sekä porovaatimet että vasikat olivat väkineitä ja voimakkaita.

Tuorpenan miehet ja vaimot siitä olivat hyvillään, ja merkkaillessa valitsi joka perhe yhden tai pari poroa uhrieläimeksi suureen syysuhriin, joka tänä vuonna oli lykätty tavallista myöhempään.

Tämä oli johtunut Kounosta, joka kaikenlaisilla tekosyillä oli lykännyt uhriaikaa. Syynä siihen oli luonnollisesti, että hän tahtoi rumpunsa valmiiksi, sillä ilman sitä ei uhrausta voitu toimittaa. Nyt oli vihdoinkin rumpu valmis, suuri ja pärisevä, aivan entisen näköinen — hän oli kumminkin sen kalvoon piirtänyt kaksi uutta kuvioa. Valkean Kristuksen ja Karjalan.

Monia taikoja ja lukuja käyttäen oli Kouno koossaolevasta porolaumasta valinnut soveliaimmat uhriporot, jotka noidan antaman merkin mukaan otettiin svopella [svoppe = suopunka] kiinni ja sidottiin lähelläolevaan puuhun. Kun kaikki porot oli otettu kiinni, meni Kouno ne merkitsemään eri jumalten merkeillä.

Valkeat porot eivät kaivanneet merkkiä, sillä Beive oli itse ne merkinnyt valon valkealla värillä. Mutta Tjermeen uhrieläimet merkittiin punaisella rievulla, joka vedettiin poron korvan läpi, ja samaten Routtan, manalan valtiaan, porot mustalla merkillä. Jubmelalle ei suorastaan uhrattu, hän oli tuo suuri jumala, joka lopulta sai kaikista uhreista kunnian.

Suuri oli raido, joka Matinpäivän aikana pääasumuksilta Vistejaurelta kulki ylös Aranoivelle. Etunenässä kulki Kouno, taluttaen ensimäistä uhriporoa, suurta, häikäisevän valkeata härkää, Beiven uhria. Perässä pitkänä jonona tulivat muut uhrieläimet, peräkanaa sidottuina, Beiven porot ensin, sitte Tjermeen ja viimeksi Ruottan. Ja molemmin puolin kulkivat tuorpenanheimon miehet. Kaikki olivat mukana — paitsi vanha Hiisu.

Oli jotakin merkillistä, että eräs vanhemmista jäi pois stuoramus passesta. Eivätkä kaikki olleet siihen tyytyväisiä — vähimmin Kouno — mutta hän ei tahtonut tai rohjennut millään tavoin koettaa pakottaa Hiisua tulemaan mukaan, vaikka hän tiesi, että Hiisun poissaolo tällaisesta uhrista voisi viedä suuren osan uhrin voimaa. Sillä yhteisesti oli heimon uhrattava, jos mieli saada jumalat suopeasti uhreja katsomaan.

Kumminkin toivoi Kouno niiden monien hyvien merkkien jälkeen, jotka hän viime aikoina oli huomannut, etteivät jumalat senvuoksi hylkisi heimon lahjaa, ettei vanha Hiisu tahtonut tulla mukaan uhripaikalle.

Asunnoille jäivät naiset ja Hiisu ainoiksi kotimiehiksi. Miesten poissaollessa eivät naiset saisi tehdä kuin kaikkein välttämättömimpiä askareita ja heitä varotettiin ankarasti, auringon punervan kehän lähestyessä Aranoiven terävää huippua lännessä, joikaamaan ja tekemään ne taiat, jotka Kouno oli heille opettanut.

Kounon kodassa istui yksin vanha Hiisu mieli katkerana. Kostaa piti hänen — kostaa Kounolle, vaikka itse siitä kukistuisikin.

Mutta mitenkä olisi kostettava? Paljon oli Hiisu sitä aprikoinut, voimatta tehdä päätöstä. Sillä yksin hän ei rohjennut käydä Kounon kimppuun. Eipä siksi, että hän suuresti olisi peljännyt Kounon noituutta, mutta — Kounollahan oli voima, jota ei ollut hyvä yksin vastustaa.

Jospa hän hakisi apua papilta?

Hiisu ei ollut paljoakaan kuullut puhuttavan Valkeasta Jeesuksesta, mutta kumminkin hän tiesi, että tämä oli joku Jaulo-Herra, jolla väliin oli koko suuri mahti. Olihan Kouno kyllä voittanut vanhan papin, sehän oli tosi asia, mutta sehän voi riippua siitä, ettei tämä ollut ollut kyllin viisas ja lukenut varoja suojellakseen itseänsä Kounon noituudelta.

Ehkäpä jumalat vihastuisivat, jos Hiisu turvautui pappiin? Mutta eikö hän silti voisi kunnioittaa vanhoja jumalia vaikka tutkiskelikin Valkean-Jeesuksen viisauden sanoja?

Jospa hän vain ne tietäisi, voisi hän kyllä kostaa Kounolle, itse panematta mitään alttiiksi.

Tällaiset ajatukset eivät antaneet Hiisulle rauhaa. Hän ei toki uskaltanut mennä papin luo kenenkään heimolaisen tieten. Mutta kun kaikki muut heimon miehet menivät stuoramus passeen Aranoivelle, jäi Hiisu yksin kotiin.

Neljätoista päivää piti uhrijuhlan pyhällä vuorella kestämän. Uhritulien piti loimuta yli tummien syysmetsien, verta ja poronrasvaa piti seitain tilkkua. Uhrilaulun tulisi kaikua rummun raskaassa jyminässä ja uhrilihan porista kiiltävissä kattiloissa.

Mutta tuskinpa oli suuri raido uhriporoineen miesten vaietessa ja naisten laulaissa lähtenyt asumuksilta, ennenkuin vanha Hiisu nakkasi jousen olalleen ja läksi nopein, kiirehtivin askelein kirkolle käsin.

− − −

Voimakkaasti oli maisteri Ericus saarnannut sirkan keskuudessa, ja eipä hän ollut milloinkaan ennen nähnyt saarnansa kantavan niin runsaita ja äkillisiä hedelmiä. Omantunnon vaivoissa olivat sirkanmiehet kertoneet papille hyökkäyksestään Kounon asunnolle, ja miten he luulivat polttaneensa Kounon kotaansa.

Maisteri Ericus kyllä lausui ankarat nuhteet väkivallantekijöille, mutta hän silti tunsi mielessään ikäänkuin helpotusta, sillä hän tiesi Kounon olevan etelä-Lapin pakanuuden vankimman tuen ja että hänen tieltä raivaamisensa samalla oli pahimman kristinuskon levenemisen esteen poistaminen kovan, hillittömän tuorpenanväen keskuudesta.

Ja Kounohan oli noita — sehän oli sekä tunnettu että tunnustettu — jonkavuoksi hänen rangaistuksensa, elävänä polttaminen, ei ollut sen ajan noitien ja noitaämmien tavallista kohtaloa kummempi. Maisteri Ericus olikin näkevinään Jumalan antaman merkin siinä, että tuo pakana, Kouno, oli omien heimolaistensa koston vuoksi joutunut perikatoon.

Kumminkin oli jotakin, joka tuntui hänestä omituiselta. Sirkanmiesten katumuksellaan kertomanhan piti tapahtuneen samana ehtoona kuin Vilppu Hiltuinen oli haavottunut työskennellessään kaskellansa. Pappi oli ollut vakuutettu nuolen olleen Kounon lähettämä. Mutta jos sirkanmiehet samana iltana olivat surmanneet Kounon, kuka oli silloin sinkauttanut nuolen Vilppu Hiltuista kohti? Tai oliko tässä uusi taikuus? Oliko Kouno ehkä kääntänyt sirkanmiesten silmät, tai oliko hän kuollessaan loihtinut nuolen vihollistansa kohti lentämään?

Selvän tästä saisi maisteri Ericus piankin, sillä niinpian kuin juhannuskokous oli pidetty — johon vain vähäinen osa lähinnä asuvia lappalaisia tapasi tulla — hän oli päättänyt mennä tuorpenain luo, tavatakseen näitä heidän omissa metsissänsä ja koettaaksensa Jumalan sanalla ja hengen voimalla saada heidät oikealle tielle heidän kaikesta pakanallisesta iljettävyydestänsä.

Tehokasta apua hän siihen toivoi Vilppu Hiltuiselta ja sirkanmiehiltä; viimeksimainitut olivat täynnänsä äskenkäännettyjen pyhää intoa, ja Vilppu Hiltuinen varmaankin mielihyvällä soisi taikataitoisten naapuriensa, joita hänen alati oli peljättävä, kääntyvän Kristuksen lempeään oppiin.

Aluksi sirkanmiehet kohtelivat Vilppu Hiltuista pelolla ja epäillen, mutta oleskellessaan papin kera sirkan heimon keskuudessa oli hän saanut heidät ihailemaan suuria ruumiinvoimiansa ja taitavuuttaan kaikissa missä miehuutta kysyttiin. Moni neito katseli ihailevasti, miten nuori kookas suomalainen erehtymättömällä varmuudella ampui rautakärkisen nuolensa metsänotukseen tai pilkkaan, jota käytettiin miesten huviksensa kilpaillessa nuolilla ampumisessa.

Kävipä niin, että Vilppu Hiltuinen tapasi naisen, joka tahtoi käydä hänen kanssansa elämään erämaahan. Se oli Sjoibman tytär, Marga.

Sirkat eivät suurin olleet tyytyväisiä siitä eivätkä tahtoneet juoda suomalaisen kosioviiniä [Lappalaisten kosinta tapahtui siten, että kosija tuli aiotun morsiamensa luo tuoden mukanansa viinaa, joka juotiin ennen kosiaisjuhlallisuuksia. Kihlaus ei ollut pätevä ennenkuin oli juotu kosijan "suognodia vijne" s.o. kosio-viini.], mutta kun pappi itse oli puhunut Vilppu Hiltuisen puolesta ja luvannut viisi kokonaista kiiltävätä kosiolahjaksi suojatillensa, myöntyi Sjoibma ja muut sukulaiset, ja kuin maisteri Ericus palasi takaisin kokoukseen kirkonkylään, seurasi häntä moni sirkanmies sekä Vilppu Hiltuinen ja hänen aiottu morsiamensa. Oli näet tarkotus viettää häät rukouspäivän kokouksessa.

Maisteri Ericus oli luvannut auttaa Vilppu Hiltuista uutisasumuksen katselemuksessa, että hän sen saisi laillisesti hyväksytyksi. Kun vouti vielä asui kaupungissa eikä tullut tunturiseuduille paitsi veronkantokäräjille, ei Vilppu Hiltuisella ollut suuria toiveita saada uutisasuntoansa tarkastetuksi ennenkuin seuraavana vuonna.

Kumminkin tapahtui juuri tänä vuonna jotakin merkillistä. Vouti saapuikin rukouspäivän käräjille korkeiden herrain seurassa, jotka kuningas oli lähettänyt tutkimaan miksi ei kuninkaan vapaakirjeestä huolimatta oltu perustettu yhtään uutistaloa. Matkassa olivat mahtavat ja hyvin ymmärtäväiset herrat Baltzar Beck, Jören Hansson ja "fogati" (Karle Kröplin?). He jäivät rukouspäivänkäräjiksi tänne, ja ilolla he kuulivat Lapin nyt saavan ensimäisen uutisasukkaansa. Empimättä he eivät kumminkaan olleet halukkaita lähtemään papin ja Vilppu Hiltuisen sekä muutamien oppaina seuraavien sirkanmiehien mukana Raijetjatselle uutisviljelyksen katselemukseen. Houkuttelemisia tarvittiin ennenkuin he suostuivat, mutta kerran luvattuaan, eivät he vastustelleet edes papin koetteeksi ehdottamaa käyntiä tuorpenain luoksi.

Muutamia päiviä suuren kokouksen jälkeen kaikki miehet jättivätkin kirkontienoon lähtien Raijetjatsea kohti, jossa oli pidettävä Vilppu Hiltuisen uutisasutuksen katselemus.

− − −

Vastustamattoman uteliaisuuden ajamana oli Hiisu kulkiessaan kirkolle poikennut Raijetjatselle. Hänen mielensä teki nähdä, oliko Kouno todellakin karkottanut tuon karjalan, jota hän tuntui niin suuresti pelkäävän. Ehkäpä voisi tämä karjala, jos olisi hengissä, auttaa Hiisiin kostotuumia, tieten tai tietämättänsä. Jos hän taas olisi kuollut, löytäisi Hiisu hänen ruumiinsa metsästä, ja hän tiesi loihdun, joka vahingoittaisi Kounoa, jos se luettaisiin hänen tappamansa vihollisen ruumiille.

Tultuansa alankoon levenevän jängän reunalle, seisahtui Hiisu yhtäkkiä. Sillä vastakkaisella taholla olevassa metsässä hän näki liikuskelevia miehiä ja kuuli vilkkaasti keskustelevia ääniä. Ruotsin kieltä puhuttiin, ja sen Hiisu kuuli, vaikkei muuten mitään ymmärtänyt.

Mutta — mitä tuo merkitsi? Eikö miesten keskellä näkynyt suuri karjala? Hänhän siis ei ollut kuollut, huolimatta Kounon nuolesta ja loihtuluvuista. Ja tuolla — eikö tuolla ollut muutamia sirkanmiehiä? Mitä se mahtoi merkitä?

Vaara tässä kumminkin saattoi piillä, sillä nyt tunsi Hiisu sekä voudin että papin. Ehkäpä he tulivat veroja vieläkin korottaaksensa, niinkuin oli käynyt silloin kun kuninkaan uskottu kamreri Daniel Thordinpoika Hjort kerran Hiisiin nuoruudessa oli tehnyt retken näille maille.

Varovaisesti hiipi Hiisu lähemmäksi nuotion ääressä istuvia sirkanmiehiä mahdollisesti heidän puheistansa saadaksensa selkoa mitä tämä kaikki merkitsi. Mutta sirkanmiehet olivat saaneet käsiinsä voudin ja ylhäisten herrain viinat ja istuivat juopotellen, puhumatta selkeätä sanaa. Heidän joikauksistansa älysi Hiisu kumminkin, että oli vietetty häitä ja että sulhanen oli suuri karjala.

Tuli loi punaista loimuaan kohti lörpötteleviä, nauravia ja joikaavia sirkanmiehiä. Tulella porisi lihapata, jota suuri karjala hoiteli. Vastapäätä istuivat pappi, vouti ja pari muuta herraa vilkkaasti keskustellen.

Kauan piili Hiisu metsänreunassa, harkiten menisikö nuotiolle. Ettei matka kokonaan menisi hukkaan ja kosto raukeisi tyhjiin, oli hänen tavattava pappi ja kun hän nyt on täällä, eihän häntä silloin kirkolla voinut tavata. Kyllähän Hiisun ei ollut mieleen tavata sirkanmiehiä ja etenkin voutia, jolta hän tuskin odotti mitään hyvää itselleen tai muille saameille, mutta koston ajatteleminen sai hänet kaikki syrjäyttämään ja äänekkäästi lausuen "puorist" astui hän metsästä nuotion ympärillä olevien miesten luo.

Pahasti vilkuilivat sirkanmiehet esille astuskelevaan tuorpenaan, mutta papin rauhanjulistusta seurattiin, ja rauhassa sai Hiisu maistella lihapadan sisällystä ja sai tuliaisiksi pari aimo ryyppyä voudin lekkeristä.

Viina päästi valloilleen Hiisun kielen ja kiihdytti hänen vihaansa Kounoon. Ja nyt saivat sirkat kuulla, että Kouno vielä eli ja että tuorpenat pitivät väkivallantekoa Vilppu Hiltuisen noituuden matkaansaattamana.

Hiisu jätettiinkin tuohon luuloonsa. Taikauskoisella kunnioituksella katseli hän kookasta suomalaista, ja Kounolle kantamastansa vihasta huolimatta kuuli hän pelolla uutisen, että tämä karjala oli tullut sukulaisuussuhteisiin sirkkain kanssa.

Tarkoin kyseli pappi, missä tuorpenanheimo nyt asusteli.

"Jos lupaat auttaa minua Kounon mahdin musertamisessa, saat tietää missä hän on, muuten et. Jollei sinulla ole kyllin voimakkaita mahtisanoja voittaaksesi Kounon taiat, niin ei sinulla ole siellä mitään tekemistä, silloin käy sinun kuten isäsi", sanoi Hiisu.

"Jumala on minun voimani", sanoi pappi, "ja hänen sanassaan on suurin viisaus."

"Isälläsikin oli Jumalan sana, mutta eipä hänellä silti ollut tuota oikeata voimaa."

Silloin nousi vouti.

"Mitä Kounosta kerrot, todistaa hänen olevan kiivaan noidan, joka on annettava Jumalan ja ihmisten lain käsiin, joka säätää, että hän on menettävä henkensä esivallan käden kautta. Tämä on minun loihtuni ja viisaudensanani, ja jollei se häneen pysty, niin pystyneepä tuli ja miekka."

"Onko sinulla kuninkaan kirje sitte?"

"Minulla on kuninkaan valtakirja olla voutina Vester-Bottenin Lapissa ja valani olen rehellisesti vannonut, ja niinpä ei noituus voi minua vahingoittaa."

Hiisusta tuntui mahtavan miehen puhe sattuvalta ja kunnioittaen hänen viisauttansa ja valtaansa lupasi hän viedä voudin seuralaistensa tuorpenain stuoramuspasselle. Kumminkin oli kaikkien yhteisesti luvattava ettei kellekään muulle kuin Hiisun katkerasti vihaamalle Kounolle tehtäisi mitään pahaa.

XIII.

Auringon punervana pallona lähetessä Aranoiven terävää huippua, virittivät vaimot tuorpenain asumuksilla kukin kodassansa joiun, niinkuin Kouno heille oli opettanut.

Samalla välkähti metsässä kuni putoava tähti. Ja heti kohosi lekotteleva punainen tulenliekki iltahämärälle taivaalle. Uhrituli se oli, joka sytytettiin tuorpenain stuoramuspassessa.

Vasta illansuussa kerkisi raido perille Aranoivelle monen tunnin kestävän matkan jälkeen. Kun Kouno, joka kulki edellä, tuli suuren seidan näkyviin, jonka juurella oli tapana uhrata, hän seisahtui ja antoi seuraajillensa merkin. Porot köytettiin jäkäläkuusiin ja miehet asettuivat levähtämään. Kouno astui esille ja otti pyhän kiven edessä, jonka etäällä näki, lakin päästänsä. Niinpä kaikki muutkin tekivät, jonka jälkeen kaikki laskivat kontollensa alinomaan kumarrellen sekä alkoivat sitte ryömiä sitä paikkaa kohti, johon vanhastansa oli tapana virittää uhrivalkea.

Etumaisena ryömi Kouno, rumpuansa kantaen ja mutisten loihtujansa. Tultuansa uhriaren luo otti hän esille teräskappaleen sekä piitä ja taulaa ja iski tulta ja pianpa loimusi suuri kokko uhrivuorella. Rovion ympärille asettuivat tuorpenanmiehet, hartaasti katsellen Kounoa. Hän oli ottanut käsille vetjeraan nahkakotelostansa ja piteli vasemmalla kädellä kobdaan pohjassa olevasta veistetystä kädensijasta, pannen arvan Beiven kuvalle ja alkaen rumpua lyödä, yksitoikkoisella äänellä laulaen uhrilaulua:

Mahtavat jumalat!
Jotka taivaassa asutte
Korkealla maan yllä
Tunturein lumisten
Lakien yllä.
Sinä, joka ylempänä taivaita olet
Valtias Jubmel,
Anna merkkisi!
Mahtavat jumalat
Noaidde teitä kutsuu,
Kuulkaatte suuret,
Rumpumme ääntä.
Antakaa merkki.
Teille uhriksi me tuomme
Nuoret kauniit uhriporot,
Valko-vaajat[1] saapi Beive,
Lihavat ja kauniit valko-vaajat,
Ylväät farveet[2] Tjermeelle
Routtalle taas mustat härjät.[3]

[1] Vaaja = nuori emäporo. [2] Fares = 2-vuotinen porohärkä. [3] 7 vuotta vanhemmat härät.

Kumeasti jymähteli rumpu noidan yhä kiivaammin lyödessä. Ympärillä tuorpenat istuivat keinutellen yläruumistansa ja joikaten mukana sävelmää. Yhä kiihkeämmäksi kävi rummun pärinä. Miesten ruumiit huiskuivat hurjasti edestakaisin ja laulun katkaisi tuon tuostakin noidan raju karjunta, hänen alituisesti kumarruksin ja ruumiin taivutuksin koettaessansa päästä tiedottomaan tilaan. Katse kävi jäykäksi ja ontoksi, iho kelmeäksi ja suusta kävi vaahto. Mutta vieläkin voitti noidan vihlova ääni rummun kuminan ja miesten joikaukset.

Mahtavat jumalat
Noaidde teitä kutsuu
Kuulkaatte suuret
Rummun ääntä.
Antakaa merkki.

Kuului kamala ulvahdus — Kounon silmät näyttivät pullistuvan kuopistansa — hän hypähtää ylös, huitoo käsivarsin ympärillensä ja hervahtaa sitte tajuttomana maahan kuin salaman iskemänä.

Lähinnä istuva tarttuu vetjeraan ja jatkaa rummuttamista, vaikkei enään niin vinhaan, joikauksen yhä jatkuessa. Puolittain tajuttomana kelmein kasvoin ja tuijottavin katsein istuvat miehet tulen ympärillä, joikaten uudelleen ja uudelleen samaa sanaa, jota loppumattomiin toistetaan, eikä milloinkaan saman poljennon mukaan, mutta aina samalla nuotilla. Tuli räiskyy ja paukkuu — rummun kumina kuuluu kaukaiselta ukkoselta. Ja Aranoiven terävän huipun takaa luo laskeva aurinko viimeiset säteensä punervampina kuin uhritulen liekit läpi keveän usvan.

Lakkaamatta jatkuu rummutus ja joikaus. Kouno makaa pyörtyneenä rummun vieressä ja miesten liikkeet ovat käyneet hitaimmiksi. Joiku muuttuu puoliäänekkääksi muminaksi, joka tuskin voittaa huminan kuusien latvoissa ja Raijetjatsen etäisen pauhinan. Rovio uhriarella on lyyhistynyt kasaan punertavalta loistavaksi hiilustaksi, josta silloin tällöin kuin koetteeksi kohoo sinisenkellertävä tulikieli. Aurinko on laskenut vuorten taa, jättäen jälkeensä kultaisen juovan Aranoiven laelle.

Silloin alkaa Kouno liikutella. Hän hosuu ympärilleen käsin ja jaloin, väliin kuin juostaksensa, väliin kuin taistelisi hän itseään voimakkaamman vastustajan kanssa. Rummun jyske lakkaa, samaten miesten joiku, ja järki palaa jälleen heidän katseisiinsa.

Kouno istuutuu ja katselee hämmentyneenä ympärillensä. Ääni on kolea kuin unissansa puhuja, ja katse samoilee jäykkänä niinkuin unissakävijän. Miehet istuvat hiljaa ja odottavat että Kouno puhuisi, sillä he tietävät, että hän on ollut Rotaimossa tiedustelemassa ovatko jumalat suopeita vai eivät, ja mitä uhreja he tahtovat.

Niinpä alkaa Kouno joikata:

Yli vetten kuljeskelin,
Korpimaita kopsutellen,
Mäkimaita kiiveskellen,
Vaivoin vaaroille kohosin.
Silmäin maat on matkaellut
Saamein maann ja tummat metsät
Saamein tunturiset tienoot.
Lauloi Saivo-aimon joutsen:
Valkovuori, kirkasjärvi,
Virtain, vetten vihaisien,
Rastaan öisten soidinlauluin
Satain saarten ympäröimä —
Tuo on saamein maa.
Etähältä idän mailta
Käyvät päivän ylväät poiat
Beiven puoleen kohoo näiden
Rukoukset hälinänä:
Beive, Beive suojaa maata!
Näinpä lauloi Saivo-aimon
Valkea joutsen.
Näinpä saamein laajat seudut:
Beiven lapset laumoinensa
Eksyksissä tuntureilla,
Heidät pahat henget nielee.
Kuljin yli öisten maitten
Jabmien-aimon etsinnässä
Rotaimohon löytääkseni,
Neuvot saameill' saadakseni:
Kuljin yli tummain vetten,
Noaidde-gadzen kohtasin ma
Ratsain porollani tullen.
Kohtaan kodat suljettuina:
Jabmekit ei musta huoli:
Neuvoo ystävän en yhtään
Kohtaja ma kussa kuljen.
Poroseni joutuin juoksee
Saivo-aimon läpi saavun.
Poissa ovat kaikki saivot
Tummiin kotiin teljettyinä,
Savuaukkoin pääll' on peitot…

Noitaa silmälläpitäen ja kuunnellen hänen epäsuotuisia ennustuksiansa eivät miehet olleet huomanneet seuruetta, joka metsän läpi oli lähestynyt uhrivalkeata. Raskas oli heidän mielensä, sillä mitä Kouno saneli manalanmatkastansa, tiesi pelkkää onnettomuutta.

Äkkiä keskeytti Kouno kimakasti kiljahtaen joikunsa. Tiedoton, kummallinen ilme katosi silmistä ja katse muuttui tuimaksi, kohdistuen salamoivana aukkoon metsän reunassa.

Kaikki tähystelivät kummeksien ja pelonsekaisin tuntein samaan suuntaan kuin Kouno, ja kun he näkivät suuren karjalan, terveenä ja reippaana, jousi selässä uhkaavin elein, luulivat kaikki näkevänsä jabmekin ja lankesivat huudellen armoa kasvoillensa maahan.

Mutta Kounon ääni kuului ankaran käskevänä halki metsän hiljaisuuden.

"Pois täältä, sinä saastainen karjala tuorpenain stuoramus passelta! Väisty jumalten vihaama — joka häväiset pyhän paikan. Jumalat sinut kiroovat — me sinut kiroomme. Susi ja karhu sinut syövät. Peikot sinua ajavat takaa, polkevat sinut. Väisty saastainen karjala!"

Mutta metsästä astui pappi. Suurena ja valoisana hän asettui Kounon eteen, joka ei voinut sietää hänen silmiensä salamoja.

"Ken sinä olet joka kiroot, itse Jumalan kirooma. Sinun ja joukkosi kiroukset takaisin kimpoavat, sinä pahojen jumalten musta pappi."

"Kuule — kuule — hän pilkkaa meidän jumaliamme! Surman omaksi Valkean
Kristuksen pappi!" huusi Kouno vihasta vavisten.

Uhkaavina ponnahtivat miehet ylös, mutta papin tyyneys, hänen seisoessansa riutuvan hiiloksen valaisemana pienen, vihasta hypiskelevän Kounon vastapäätä, sai heidät hetkiseksi epäröimään.

"Ottakaamme kiinni kristitty pappi ja uhratkaamme hänet Ruottalle", kuului Kounon ääni, ja veitsi kädessä syöksyi hän maisteri Ericusta kohti. Mutta samalla kaatoi hänet Vilppu Hiltuisen jykevän nyrkin isku.

Ja tuorpenat, jotka hetkisen näyttivät aikovan noudattaa Kounon kehotusta, seisoivat toimettomina, rohkenematta kättänsäkään kohottaa molempia miehiä kohti.

Nyt tuli vouti seuralaisinensa esille ja Kounon näöltänsä hengettömän ruumiin luo juoksi vanha Hiisu.

"Tämä on rangaistus — jumalien rangaistus ettäs olet käynyt käsiksi vanhukseen. Poissa on voimasi — missä ovat nyt loihtusi?"

Ja pilkallisesti nauraa hohottaen potkasi Hiisu Kounoa niin että pari etuhammasta irtautui.

Siten vei Hiisu Kounon voiman, sillä noita ei voinut olla kukaan, jolta yksikin hammas puuttui.

Hämmästyneinä ja kauhuissaan seisoskelivat tuorpenanmiehet. Tapahtuma oli heidät kokonaan lamauttanut eivätkä he voineet selvittää ajatuksiaan ja tunteitaan.

Jumalat olivat heidät hyljänneet — Kounon voima, joka kerran oli ollut tarpeeksi suuri vastustaaksensa Valkean Kristuksen pappia oli nyt ainaiseksi murtunut ja vielä heidän oman miehensä kautta.

Ja papin vieressä seisoi tuo karjala, johon ei Kounon noituus ollut tehonnut. Pappi sanoi hänelle jotakin ruotsin kielellä, ja seuraavassa silmänräpäyksessä hän sieppasi Kounon kobdaan ja heitti sen voimakkaasti uhrituleen niin että säkenet ja kekäleet ympärillä lentelivät. Kumea paukahdus kuului — nahka halkesi ja kärventyi käppärään, tuli syttyi puuhun ja suuri liekki lekahti ilmoille.

Tuorpenanmiehet odottivat, että mies, joka oli tehnyt suurimman kaikista pyhäinhäväistyksistä, kaatuisi maahan ja kuolisi. Mutta mahtava noita hän lienee, mahtavampi kaikkia tuorpenain noitia. Sillä tyynenä ja välinpitämättömänä hän seisoi tulen ääressä, jossa noitarumpu poltettiin. Ja yhtäkkiä kuului yli kaiken muun papin ääni, hänen erämaan suuressa kirkossa, vihamielisten pakanain ja noitain ympäröimänä laulaissansa Lutherin virttä:

Jumala ompi linnamme,
Varustus vahva aivan.

XIV.

Herättyänsä horrostilasta, johon Vilppu Hiltuisen isku oli hänet saattanut, tunsi Kouno kovaa kipua suussansa ja huomasi, että oli menettänyt kaksi etuhammasta. Ei mikään olisi häneen voinut kovemmin koskea, sillä nyt tiesi hän ainiaaksi menettäneensä voimansa — jumalat olivat hänet hyljänneet. Karjala, joka oli tullut hänen tiellensä oli ollut häntä voimakkaampi.

Suru ja katkeruus täytti Kounon mielen, ja hän itki tuskan ja kiukun kyyneleitä hiljaa itseksensä, kenenkään vielä huomaamatta hänen tulleen tajuihinsa.

Yö oli jo myöhään kulunut ja aurinko alkoi pilkistellä koillisesta, mutta Kouno kuuli vielä papin äänen. Se tuntui väliin nuhtelevalta ja kovalta kuin tunturituuli puhaltaessaan vinhasti läpi laaksojen tai kuin Tjermes, joka heittelee kalliolohkareita jättiläisiä ja peikkoja kohti, väliin hivelevän lempeältä ja hyvältä kuin etäinen rastaan laulu kevätyössä.

Huomaamatta kääntyi Kouno niin, että nousematta ylös voi nähdä sinnepäin, mistä papin ääni kuului.

Missä äsken oli ollut seita uhrattujen porojen sarvien ja luiden ympäröiminä, seisoi nyt pappi korkeana ja ylevänä. Ja ympärillä istuskeli tai seisoi tuorpenan ja sirkan heimoista saameja. Lähinnä pappia istui vouti seuralaisinensa. Vaarallista karjalaa ei Kouno nähnyt.

Omituisia olivat Kounon korviin kaikuvat sanat; vuoroin jyliseviä nuhteita ja hunajaisia lohdutuksia. Ja miehet kuuntelivat ihmettelyn ilme silmissä.

Nousevan auringon säde leikitteli papin päälaella ja aamutuulahduksen kantamana kajahteli hänen äänensä yli saamein kumartuneiden päitten.

"Kääntykää jok'ikinen pahalta tieltänne ja pahuutenne jättäkää, niin jäätte ijäksi siihen maahan, jonka Herra on teille ja isillenne antanut. Älkää seuratko muita jumalia, niin että heitä palvelette ja rukoilette, niin ettette minua vihoita kättenne töillä omaksi onnettomuudeksenne.

"Herra on oikea jumala, elävä jumala, ikuinen kuningas. Hänen vihansa edessä maa vapisee ja pakanat eivät voi vastustaa hänen aivoituksiansa. Jumalat, jotka eivät ole taivasta ja maata tehneet, hävitkööt maasta ja taivaasta. Mutta Herra on tehnyt maan voimallansa ja maailman piirin viisaudellansa ja ulotuttanut ymmärryksellänsä taivaan. Kuin hän jyrisee, on taivaan alla paljo vettä ja sumut kohoovat maanääristä. Hän tekee pitkäisen sateeseen ja antaa ilman nousta salaisista huoneista. Kaikki ihmiset taitoinensa ovat hulluja ja jäävät häpeään epäjumalankuvinensa, sillä heidän kuvansa ovat vain petosta ja ne ovat elottomia. Kaikki on turhaa ja petollista työtä; niiden täytyy hävitä kuin koettelemus tulee. Mutta sellainen ei ole hän, jonka nimi on HERRA ZEBAOTH."

Omituiselta kuuluivat papin sanat Kounon korvissa, ja vielä merkillisemmältä hänestä tuntui että kaikki tuorpenanmiehet istuivat kuin näiden sanain tenhoamina.

Valhettahan hän lateli tuo valkea pappi. Hän sanoi, että saameh saisi jäädä omistamaan sen maan, jonka Jubmel heille oli antanut, jos he vain kääntyivät kristinuskoon — pelkkää valhetta kaikki! Eikö Kouno itse ollut nähnyt pappia rinta rinnan tuon karjalan kanssa, joka oli tullut saameja karkottamaan. Yhdessä he työskentelivät saameja kukistaaksensa. Nyt he tahtoivat vierottaa saamet jumalistansa, niin että he jäisivät kokonaan tuetta taistellessansa vihollisiansa vastaan.

Mutta sepä ei saisi tapahtua. Ennen oli kaikki pantava alttiiksi. Kouno näki jousensa olevan vieressänsä. Ilman kenenkään huomaamatta otti hän jousen maasta ja tähtäsi pappia keskelle rintaa. Suhisten lensi nuoli jänteeltä pappia kohti, joka yhä edelleen pauhaten julisti Jumalan sanaa seurakunnalle.

Nuoli osui keskelle papin rintaa. Mutta lieneekö koskaan suurempaa ihmettä tapahtunut. Se ei vahingoittanut. Sen terävä kärki tylsistyi pientä hopearistiä vasten, jota pappi kantoi nauhassa kaulassansa. Takaisin kimmahti nuoli ja putosi maahan. Kauhun valtaamana Kouno seisoi jousi kädessä. Ja tuorpenan sekä sirkan miehet jotka omin silmin olivat nähneet miten Kounon nuoli ei ollut Kristuksen merkin suojelemaan pappiin pystynyt, lankesivat maahan kasvoillensa.

Kuin kivettyneenä Kouno seisoi. Hän kyllä tiesi noituudenvoimansa olevan mennyttä hampaansa menetettyänsä, mutta eipä hän olisi milloinkaan uskonut vihollisiltansa olevan niin suurta voimaa, että he voivat seisauttaa nuolen ilmassa. Ja kumminkin oli hän nähnyt omin silmin. Nuoli, jolta hän ampui karjalaa, ei ollut vahingoittanut ja haavottumaton tuntui pappikin olevan. Nämät viholliset olivat häntä voimakkaammat. Hänet valtasi mieletön kauhu, taikauskoinen pelko sai hänet vapisemaan. Ja kuin ukkosena kuuli hän papin äänen:

"Turhaan yrität ilkeitä juoniasi — turhaan lähetät nuoliasi. Herra itse on sinut tuominnut. Sillä Herra on suojellut minua pahojen pauloista ja niiden joukoilta, jotka pahaa tekevät, heitä vastaan, jotka kielensä terottavat kuin miekaksi ja ampuvat sanoin myrkytetyin kuin nuolin, ampuakseen kavalasti hurskaan. Rohkea olet kavaline juoninesi, ovelia ja viekkaita konnuuksia teet, mutta Jumala sinua äkisti ampuu, niin että perästä kirvelee. Ja kaikki ihmiset, jotka sen näkevät, pelkäävät ja sanovat: Tämän on Jumala tehnyt, ja huomaavat, että se on hänen työtänsä."

Äänettöminä, alasluoduin katsein seisoi Kouno. Hän näki kaiken kuin usvan läpi. Jumala ja ihmiset olivat hänet hyljänneet. Ei yksikään käsi kohonnut häntä puolustamaan, kun vouti käski vangita hänet Uumajaan vietäväksi. Ja hänen oma voimansa oli poissa. Sellaisia olivat hänen ajatuksensa kuin unessa, ja sanaa sanomatta antoi hän vangita itsensä. Hän oli kaikesta välinpitämätön — hän ei enää voinut mitään tehdä.

Uhrituli oli jo aikoja sitte sammunut ja aamutuuli tuprutteli hiipuvaa tuhkaa. Mutta erämaan yli kohosi aurinko säteilevän punervana ja loistavana.

Masentuneena, kädet köysissä ja Vilppu Hiltuisen vartioimana täytyi Kounon käydä voudin ja hänen seuralaistensa kera kirkonkylää kohti ja edelleen kaupunkiin vastatakseen noituudesta ja pappia vastaan tekemästänsä murhayrityksestä.

Mutta eräästä vanhan uhripaikan läheisyydessä olevasta lähteestä vastaanottivat tuorpenanmiehet maisteri Ericuksen kautta pyhän kasteen.

XV.

Pitkät vuodet vierähtivät.

Kauan sitte oli tuorpenain pääasuinpaikka Vistejauren luona jäänyt autioksi, ja uhrituli ei milloinkaan enää loimunnut Aranoivelta. Poissa oli Kouno noita. — Monta raskasta vuotta sai hän rikoksensa tähden istua vankilassa. Eksyksissä olivat hänen poronsa tai oli ne toinen merkinnyt itsellensä. Vanha viha tuorpenain ja sirkkain välillä oli sammunut. Ei enää koskaan Raijetjatsen metsistä kuulunut surunvoittoista vuollea, joka olisi ilmaissut saamen olevan lähettyvillä. Kauas tuntureille olivat päivän lapset vetäytyneet. Sillä uusi valtias oli tullut heidän metsihinsä.

On tarina vanhasta Skalokista ja hänen miehistänsä, jotka jäivät vanhoille jumalille uskollisiksi. Yhä kauemmas erämaihin he olivat muuttaneet, alinomaan pappia vältellen.

"Hän saa pitää jumalansa", sanoi Skalok, "me pidämme omamme, niinpä on meidän paras."

Eivätpä edes omat sirkanheimoiset sukulaiset voineet löytää Skalokia seuralaisineen autioista metsistä. Sinne he katosivat — siellä vaikenevat nyt viimeisten sirkanheimon pakanoiden luut.

Mutta Raijetjatsen rantatörmälle on kohonnut talo. Se on Vilppu
Hiltuisen uutistalo.

Kaksi kesää hän oli asunut kodassa ennenkuin tupa oli valmis. Pieni yksinkertainen pirtti se tosin vain oli, mutta hänen ihka omansa se oli, ja ylväältä kuin kuningas tunsi hän itsensä muuttaessaan tupaansa.

Kaskesta hän sai ohraa ja nauriita leivänpuoleksi ensimäisinä vuosina, ja nyt hän alkoi maata muokata. Viljavaa, vaikkakin kivistä oli maa. Vilppu Hiltuinen aherteli kivikoissa, raatoi ja väänsi ja niinpä kasvoikin sarka toisensa jälkeen.

Rannikolta oli Vilppu Hiltuinen hankkinut itsellensä lehmän. Monipenikulmainen matka siitä koitui ja vaikeata oli taluttaa lehmää halki tiettömien maiden. Mutta kävihän tuo päinsä kumminkin. Heinäisiä soita oli katselemuksessa tullut runsaasti hänen omakseen, ettei rehusta olisi puutetta kunhan vain kaikki korjasi. Yksin hänen oli kaikki korjattava, sillä vaimon, Margan, täytyi pysyä kotosalla. Hänellä oli kaksi lasta ja terveys oli heikko.

Ensimäisenä syksynä oli Vilppu Hiltuinen niittänyt ja haasioinnut kymmenen haasiaa suoheinää. Ja iloiselta sekä tyytyväiseltä hän itsensä tunsi. Mutta kun talvi oli tulossa, ja hän läksi heinännoutoon, olikin suurin osa joutunut lappalaisten porojen jalkoihin.

Karkeita kirouksia hän luki lappalaisille. Ja kuohuen vihasta meni hän lähinnä asuvien lappalaisten luo, uhaten tappaa ja hävittää kaikki jos tuollainen uudistuisi.

Eivätpä mitkään uhkaukset auttaneet. Vilppu Hiltuinen ampui joukottain poroja — lappalaiset häntä kirosivat ja manailivat ja koettivat häntä kaikin tavoin vahingoittaa. Mutta aina selvisi Vilppu Hiltuinen voittajana taistelusta. Niin, julma noita hän mahtoi olla.

Eräänä syksynä sattui, että eräs lappalainen, kostaaksensa Vilppu Hiltuiselle, kun tämä oli ampunut muutamia poroja, sytytti tuleen hänen ainoan latonsa. Se paloi poroksi ja kova oli kolaus suomalaiselle uutisasukkaalle. Hän ei kumminkaan puhunut mitään.

Mutta hän meni metsään tuoden mukanaan aimo taakan poronjäkäliä. Hän keitti jäkälät vedessä, johon oli sekottanut rannikolta juutalaiselta ostamansa palan arseniikkia. Sitte hän kuivatti sammaleet uudelleen ja levitti ne haasiain ympärille.

Toistasataa poroa makasi seuraavana päivänä kuolleena haasian ympärillä ja metsässä. Ei mitään väkivallanmerkkiä voinut havaita kuolleissa poroissa. Noituutta se oli, eikä mitään muuta. Ja kuin muuan lappalainen tuli uutisasumukselle valittelemaan, vannoi Vilppu Hiltuinen tästäpuolen noituvansa kuoliaaksi jokaikisen poron, joka tulisi hänen niityillensä.

Tämän jälkeen katosivat lappalaiset vanhoilta asumuksiltansa. Ja eivätkä he edes muuttoaikoina uskaltaneet kulkea Raijetjatsen ja Vilppu Hiltuisen uutistalon ohi.

Ja vuodet kuluivat yksitoikkoista latuansa erämaassa, johon nyt oli tullut eloa. Tuvan ympärillä Raijetjatsen luona kasvoivat pienet sarat suuriksi vainioiksi. Vanha lehmä navetassa sai toverin — sitte toisen lisää ja pian oli puolisen tusinaa hyvinvoipia lehmiä. Viimeinen tulokas oli hevonen.

Hyvinvointi lisääntyi. Tupakin sai punaisen värin ja ikkunalaudat. Se loisti kodikkaan punaiselta valkearunkoisten riippakoivujen välistä joenäyräältä. Ja vedenrajassa oli pari upeata venettä.

Naapureitakin oli tullut. Vistejaurelle, jossa tuorpenain asuinpaikat ennen olivat olleet, oli toinen suomalainen perustanut uutisasunnon ja Nalovardelle oli pari ruotsalaista asettunut. Saamein puolelta ei enää ollut heille haittaa, sillä Vilppu Hiltuisen pelottamina olivat he vetäytyneet muille maille. Heidän oli vain taisteltava karua luontoa vastaan.

Viisitoista vuotta oli Vilppu Hiltuinen tehnyt työtä Raijetjatsen luona. Ja hänestä oli omalla työllään ja väellään tullut varakas mies. Entiset taistelut saameja vastaan ja seikkailut Kounon kanssakin alkoivat jo unhottua.

Hänen suurin ilonsa oli vanhin poika Antti. Vankka ja urhea poika hän oli, vaaleansinisin silmineen ja pellavankellertävine tukkineen. "Hän on isänsä näköinen", oli Vilppu Hiltuisella tapana sanoa ylväänä, "ja jos hän vain saa elää tulee hänestä jyry mies".

Antti kasvoi saloilla, seuraten isäänsä kaikkialle kirvesvartta pitemmäksi ennätettyänsä. Isä opetti hänelle lintujen lennot ja petojen jäljet — hän kertoi tälle minkä vain tiesi Väinön viisaudesta ja papin sanoista.

Varhain eräänä keväänä oli Antti saanut luvan ensi kerran seurata isäänsä metsoja pyytämään. Metsolla on paraikaa soitimensa, ja Vilppu Hiltuinen tietää hyvän soidinpaikan ylhäällä joenvarrella.

On vielä metsässä pimeähköä ja tähdet ovat tuskin ehtineet sammua. Tuvassa kuuluu vain nukkuvien hengitystä lampaannahkaisten vällyjen alta.

Silloin nousee Vilppu Hiltuinen ylös, pukeutuu pikaisesti ja herättää varovaisesti poikansa.

Ylös ponnahtaa Antti ketterästi. Vaatteet ovat tuossa tuokiossa yllä ja niinpä molemmat menevät ulos jouset hartioilla.

Ovi narahtaa hiljaa. Lukkoa ei ole ollenkaan sulkuna — yksinkertainen säppi riittää.

Ulkona on niin äänetöntä ja hiljaista, että Raijetjatsen kohina kuuluu niin läheiseltä kuin seisoisivat molemmat kuohujen partaalla.

Hiljaa menevät isä ja poika veräjän yli, jonka luokse keväinen aurinko on sulattanut suuria tummia aukkoja lumeen. Ruispellon saroilta pilkistelee jotakin valkeata. Rukiinoraan kimpussa juhliva jänis siinä tulee häirityksi aikaisessa murkinassansa. Se lunkuttaa muutaman metrin matkan ja istuutuu sitte takakäpälillensä, nähdäksensä mikä pelotteli. Silloin suhahtaa nuoli Antin jousen jänteestä ja seuraavassa silmänräpäyksessä potkiskelee jänis selkä katkenneena.

Metsän sisällä on puiden välissä pimeätä, mutta joki näyttää pimeässä teräksenharmahtavalta siteeltä. Äänettöminä kulkevat isä ja poika joenvartta.

Heikko sarastus kohoo idästä. Mäntyjen latvat seisovat kuin tummina varjokuvina vaikenevaa aamutaivasta kohti. Hiljaista huminaa kuuluu heräävästä metsästä. Tiainen alkaa yksitoikkoisen liverryksensä. Suomailta joen toiselta puolen kuuluu kurkien valittava, soinnukas huuto. Riekkoparvi lentää humulla ja ryskeellä metsikköön ja niiden siivet loistavat valkoisilta hämärässä.

Vilppu Hiltuinen seisahtaa kuuntelemaan. Liikkumattomana jännittyneen tarkkaavaisena seisoo Antti vieressä.

Odotappas! Eikö kuulunut ääntä? Ja taas! Sissisissi-sissi klunk-klunk kuuluu. Tuo on vanhan metson kiimavirttä.

Nytpä toimeen! Hiljaa ja varovaisesti hiipivät molemmat metsästäjät eteenpäin kuunnellen ääntä. Vilppu Hiltuinen kulkee edellä ja poika perässä.

Ka, tuossa istuu metso korkealla suuressa kuivassa hongassa aivan joenäyräällä. Siivet riippuvat, pää on eteenpäin kurotettuna ja pyrstö on kuin viuhkana ilmassa. Silloin tällöin se vaikenee kuunnellaksensa. Se on vanha ja varovainen uros.

Mutta lemmenkiima saa vallan. Heti se taas suhahtaa, maiskuttaa ja napsahuttelee unohtaen kaikki vaarat. Se ei näe eikä kuule.

Antti makaa mänty näreikössä ja tähtää.

Pah!

Suhisten nuoli jänteeltä lentää.

Räpyttelemistä, se putoo mötkähtää maahan. Ja niin on metson elämäntaru lopussa.

Riemuiten juoksee Antti ottamaan ensimäisen metsonsa. Ja hymyilevin katsein seuraa Vilppu Hiltuinen hänen liikkeitänsä.

"Taitava ampuja ja suuri metsämies hänestä tulee" ajatteli uutisasukas.

Vielä pari metsoa menetti henkensä ennenkuin Vilppu Hiltuinen poikineen ajatteli paluumatkaa. Mutta auringon alkaessa nousta puidenlatvojen tasalle vaikeni metsojen soidin ja silloin oli aika kääntyä takaisin.

Vanha uutisasukas paneutui mättäälle levähtämään. Antin piti sillaikaa mennä joenrannalle nähdäksensä olivatko telkät jo tulleet. Isän neuvon mukaan oli hän asettanut telkille pönttöjä pitkin rantoja siten koko mukavasti saadaksensa telkänmunia — makupaloja erämaassa.

Aurinko juuri nousi, Vilppu Hiltuinen katseli miten se kohosi yhä korkeammalle, levittäen ruusunpunervaa valoa yli puidenlatvojen ja vuorenharjanteiden. Alemmas ja alemmas ruskeanpunervia honganrunkoja pitkin hiipivät auringon säteet. Hento tuuli puhalsi läpi latvojen ja hälvensi viimeiset öiset usvat.

Äkisti täyttivät tuhannet omituiset äänet metsän. Kuiskaili ja sipsotteli kaikkialla kuin kevätkiireissä. Puiden juuret ja kannotkin näyttivät elävän. Varjot liikuskelivat. Vanhan suomalaisen tuli niin omituinen olla.

Herra Jumala! Eikö hänen vanha vihamiehensä Kouno, noita, seisonut tuolla ylhäällä metsässä!

Vilppu Hiltuinen kavahti ylös — mutta näky hävisi samalla.

"Tyhmyyksiä" mutisi hän itseksensä ja istui uudelleen. Suurten vesipisarain kaltaisina putosi samalla pari talven yli säilynyttä haavanlehteä hänen jalkoihinsa.

Oli merkillistä, että vanhat muistot juuri nyt heräsivät. Niin — hyvähän oli pojan päästä niistä kovista vuosista, jotka isä oli saanut kokea.

Vilppu Hiltuinen ajatteli kotitaloansa. Punaisena ja kauniina se oli viljavien sarkojen ympäröimänä. Hikeä ja vaivaa olivat nuo sarat maksaneet, kieltäymystä ja puutetta erämaan yksinäisyydessä. Mutta nytpä tämä ei enää erämaata ollutkaan. Pelottava autiuus oli poissa. Hän, Vilppu Hiltuinen oli karkottanut erämaan peikot.

Ja nyt piti kotipirtin jäädä perinnöksi pojalle sitte hänen pojallensa ja niin aina edelleen. Polvi polven jälkeen he asuisivat täällä, liittäisivät uusia aukkoja ennen viljeltyihin, raivaisivat salon viljelysmaaksi.

Tyytyväiseksi ja ylvääksi tunsi Vilppu Hiltuinen itsensä, sillä hänen työnsä ei katoisi hänen mukanansa.

Silloin kuului halki metsän tuskan ja hädän huudahdus. Vilppu Hiltuinen ponnahti pystyyn, sillä hän tunsi poikansa äänen. Vinhaa vauhtia kiiti hän sille taholle mistä oli kuullut huudon, ja kauhun puuduttamatta näki hän pojan rantaan kyyristyneenä telkkäpöntön viereen. Verta pulppuili suusta ja sieramista — nuoli oli takaapäin lävistänyt keuhkot. Kalpeana, lasimainen ilme silmissä makaa nuorukainen siinä kuolevana.

Mutta ylhäältä metsästä kuului kova vihlova nauru ja kun Vilppu Hiltuinen kumartui kuolevan poikansa yli, kuuli hän Kounon kostonhimoisen äänen:

"Tämän lähettää sinulle Kouno, tuorpenain viimeinen noita".

XVI.

Marga-äiti oli aamupuhteella ollut jalkeilla hevoselle heiniä antamassa ja kahvia keittämässä [on tietysti erehdys. Kahvinkeitosta ei sata vuotta takaperin Lapissa tietty mitään. Suomentaja] isälle ja pojalle, jotka olivat metsonsoitimella.

Marga-äiti oli nyt kurttuinen ja harmaalta hän näytti tuossa töpsötellessänsä. Tytär, Hilta, makasi vielä vuoteella ja veteli lapsuuden rauhallista unta.

Aurinko jo loisti korkealla vuorten huippujen yläpuolella. Oli säteilevän kaunis kesäpäivä.

"Kummallista ettei mies jo tule poikineen. Hehän nälkiintyvät molemmat" myhähteli Marga-muori itseksensä.

Mutta tunti kului toisensa perästä eikä ketään kuulunut.

"En voi uskoa että joku onnettomuus on sattunut" mutisi Marga-muori, mennessänsä porstuvan sillalle ainakin kymmenettä kertaa katsomaan.

Herra Jubmel!

Marga-muori kävi kalman kalpeaksi.

Metsänreunalla tuli väkevä, suuri Vilppu Hiltuinen paljaspäin, hikisenä kantaen poikaa käsivarsillansa. Hoiperrellen tuli hän tupaan — hänen kasvonsa olivat pidätetyn tuskan vääristämät ja kookas, vankka ruumis vavahteli nyyhkytyksistä.

Varovaisesti laski hän pojan tuvan pöydälle. Kuinka monet tulevaisuudentuumat, kuinka monet unelmat olivat tähän poikaan kiintyneet. Kuinka työ oli sujunut häntä ajatellessa!

Ja nyt…

Nyt oli kaikki mennyttä. Nyt lepäsi poika siinä kuolevana, voimatta jäsentä liikuttaa tai päästää valituksenhuudahtusta.

"Onko hän kuollut?" kuiskasivat Marga ja Hilta, jotka mielettömiin peljästyneinä seisoivat vieressä.

Mutta Vilppu Hiltuinen ei kuullut mitään vaan tuijotti suoraan eteensä.

"Vettä ja puhdas riepu" sanoi hän valittavin äänin.

Marga ei täysin käsittänyt hänen tarkotustaan, mutta totteli heti käskyä.

"Rukoile Jumalaa ja auta minua Marga! Pitele tukevasti poikaa minun vetäessäni nuolta! Pidä vankasti Jumalan tähden".

Miten Herran nimessä on näin käynyt? kysyi Marga, surun ja peljästyksen valtaamana.

Vilppu Hiltuinen ei vastannut, vaan tarttui nuoleen vetääksensä sen ulos. Mutta hän vapisi kuin haavanlehti. Hänen voimansa petti ja hän ei voinut nuolta liikuttaakaan.

"Herra Jumala, auta minua!" huokasi hän sydämentuskissansa.

Niin yritti hän uudelleen — ja onnistui.

Antin ruumis vavahteli ja verivirta pulppusi haavasta. Hetkeksi avasi haavottunut silmänsä ja katseli sammuvin silmin vanhempiansa mutta ei voinut puhua, vaan päästi vain heikon parahduksen.

"Koskeeko kovin, pikku-Antti? Poika raukkani! Koeta kärsiä välittämättä! Saat isän suuren jousen kun paranet" laverteli Vilppu Hiltuinen väliin antaessaan Margaa haavan hoitamisessa, väliin silitellessänsä työssä känsistynein käsinensä pojan vaaleita kutreja.

Mutta pikku-Antti ei enää ymmärtänyt isän sanoja ja lempeydenosotuksia. Vielä kerran hän katsoi isään murtuvin silmin ja liikutteli huuliansa kuin puhuaksensa. Mutta ei saanut edes ääntä esille. Punainen raikas verivirta pulppusi huulille — lyhyt vavahdus puistutti ruumista — ja kaikki oli lopussa.

Vilppu Hiltuinen ei ollut uskoa sitä. Poika ei voinut olla kuollut — hän oli vain tainnuksissa. Hän raotti pojan silmäluomia kuunteli rintaa, huuteli nimeä.

Mutta hiljaa ja liikkumatta lepäsi pikku-Antti. Hän oli mennyt erämaan elämästä valoisemmille, autuaimmille maille.

Silloin Vilppu Hiltuinen vaipui alas penkille pöydän viereen. Tuntui siltä kuin olisi hän yhtäkkiä muuttunut vanhaksi ja voimattomaksi. Ei sanaakaan päässyt huulilta eikä kyyneltä silmästä. Äänettömässä toivottomuudessa hän tuijotti suoraan eteensä, näkemättä äidin ja sisaren valituksia kuolleen ruumiin ääressä. Hän oli puutunut. — Tuntui kuin olisi keinunut pitkillä tummilla aalloilla. Vaimonsa ja tyttärensä itku ja vaikerrus suhisi hänen korvissansa, mutta ei voinut herättää häntä puudutustilastansa.

Oli lopussa — lopussa kaikki…

− − −

Kouno, pikku-Antin murhaaja, oli kadonnut erämaahan. Turhaan koetti Vilppu Hiltuinen naapureinsa avustamana tavata hänen jälkensä. Poissa hän oli. Oikeuden käsi ei häneen ylettynyt. Pitkällisestä vankeudestansa päästyänsä vapaaksi oli hän asumattomien salojen halki kulkenut kotiseudullensa kostaaksensa ilkeälle karjalalle, joka oli syynä hänen kukistumiseensa. Ja kostaa hän oli saanut. Erämaahan hän vetäytyi takaisin — erämaa tuli hänen kodiksensa ja turvaksensa, ja siellä sai hän tuntemattoman hautansakin tuntureilla.

Tarina kertoo hänen eläneen ylhäällä suurten järvien luona monia vuosia porovarkaana ja kalastajalappalaisena. Uutisasukkaiden ja omien heimolaistensakin vihaamana kävi hän katkeraksi ja vihamieliseksi. Ja jos poro tuli nuolenkantaman päähän, oli se hänen varma saaliinsa, kuka hyvänsä oli sen omistaja.

Yhä kiihkeämmin alkoivat lappalaiset vihata entistä noitaa, jota omat heimolaiset ajoivat kuin petoeläintä halki metsien ja yli tunturein.

Henkensä kaupalla oli hänen pakeneminen, jumalten hylkäämänä, ihmisten vihaamana.

Niinpä lopulta poronvarkaudet lakkasivat tunturijärvein tienoilta, ja siitä lappalaiset tiesivät Kounon ainiaaksi olevan poissa. Mihin hän hävisi, sitä ei kukaan tiedä.

Vain tunturituuli voisi kertoa sadun köyhästä, nälkiintyneestä lappalaisukosta, joka oli eksynyt tuntureille ja kuollut kinoksiin…

* * * * *

Pikku-Antti oli viety kirkolle ja haudattu pieneen kirkkomaahan. Marga oli kovin vaikeroinut, mutta Vilppu Hiltuinen ei itkenyt, eikä myöskään valitellut.

Hän tuntui vieläkin harvasanaisemmalta ja sulkeutuneelta kuin ennen. Hänen hiuksensa olivat harmaantuneet ja selkä kyyristynyt. Hän tähysteli ukon katsein ympärillensä.

Vainio ja työ olivat hänen lohdutuksensa. Varhaisesta aamusta myöhään iltaan teki hän saroilla työtä. Suurempia ja viljavampina ne levisivät tuvan ympärille. Hyvinvointi oli tullut entisen köyhyyden tilalle. Mutta edelleenkin teki hän työtä — niinkuin epätoivoinen, joka työstä etsii lepoa raskaille ajatuksille.

Taaskin oli kevät.

Monet vuodet olivat vierähtäneet sitte pikku-Antin kuoleman, ja Vilppu Hiltuisesta oli tullut ikäloppu ukko. Tytär ja vävy olivat saaneet talon.

Ja nyt makasi Vilppu Hiltuinen pienessä ensiksi rakentamassansa tuvassa, jossa hän parisen vuotta oli asunut Margan kera. Hän oli ollut heikko koko kevätkauden, ja nyt tunsi hän lopun lähenevän.

"Näetkös, Marga, miten kauniisti päivä tänään paistaa?" sanoi hän vaimollensa, joka pienenä ja ruskeankurttuisena istui hänen sänkynsä ääressä. "Nyt kyllä joki purkaa jäänsä, mutta minun on maattava. Rinta on raskas ja minä tunnen itseni kovin väsyneeksi. Ei ole ennen ollut aikaa tunnustella tuommoisia. Jumala on antanut minulle hyvän terveyden ja paljon hyvää murheeseeni, mutta nytpä lienee aikan' tullut."

"Älähän luulottele kuolevasi pienestä sairaudesta. Et ole tottunut sairastelemaan — tuskinpa tiedät mitä se on", lohdutteli Marga.

"Niinpä niin — voipi niin olla. Mutta Herra kutsuu kenen hän tahtoo.
Siitä on kaksitoista vuotta tänään… Niin, muistathan sen. Ja
pikku-Antti tuli luokseni viime yönä ja viittoi tulemaan perässä.
Tuskinpa siis minulla on pitkiä aikoja jälellä."

Kummastellen katsoi Marga ukkoon. Kahteentoista vuoteen hän ei ollut maininnut pojan nimeä — ja nyt alkoi hän itse puhua manalle menneestä…

Hiljaa lepäsi Vilppu Hiltuinen ja katseli taloa sekä vainioita, jotka levisivät leveinä ja rehevinä kevätauringon eloa herättävässä valossa. Tuo oli hänen työtänsä — tämä oli hänen pitkän, kovan työpäivänsä tulos. Joka tuuman maata oli hän raivannut hiellä ja työllä, ja siksipä olikin maa käynyt hänelle rakkaaksi.

Valoisa hymyily kuvastui hänen kasvoillensa.

"Täällä pohjoisessa on nyt hauska olla", sanoi hän, "vaikkakin metsä oli sankkana ja pelottavana kun alotin. Mutta Jumala on siunannut työni ja pitänyt suojaavan kätensä niiden yli, jotka asuvat erämaassa."

Hän huokasi syvään ja vaipui uudelleen ajatuksiinsa. Vanha Marga-muori luki hiljaa rukouksen sairaan vuoteen ääressä.

Hän kohosi äkisti istualleen vuoteelle ja sanoi hätäilevällä äänellä:

"Ja sitte pitää sinun laskea minut samaan hautaan pikku-Antin viereen."

Marga vilkaisi häneen ihmettelevä ilme itkettyneissä silmissänsä.

"Kunhan vain sen löydämme. Siitähän on niin kauan eikä haudalla ole mitään merkkiä."

"Kyllä kaikki käy hyvin", sanoi Vilppu Hiltuinen sammuvalla äänellä. "Se on seitsemäntoista askeleen päässä itäiseltä kirkonnurkalta suoraan eteenpäin. Olen laskenut siihen suurehkon kiven ja olihan tuo syksyllä paikoillansa."

Itkien lupasi Marga täyttää hänen viimeisen tahtonsa, ja tyytyväinen ilme kasvoillansa painautui Vilppu Hiltuinen vuoteellensa.

"Olen niin väsynyt — minun on hetkinen levättävä — ehkäpä helpottaa."

Ulkoa kuului Raijetjatsen pauhina. Mahtava kevättulva syöksi suuria jääkimpaleita syvyyteen, palotteli ja särki ne pieniksi kappaleiksi. Aurinko paistoi lämpimästi metsässä ja saroille ja vaaleansinervää taivasta vastaan kuvastui loistavia hopeahattaroita.

Ja korkeuksista kuului kurkien riemuitseva voitonhuuto.

Kevät teki tuloa erämaahan.

Mutta yksinkertaisessa siniseksimaalatussa sängyssänsä vanhassa tuvassa nukkui Vilppu Hiltuinen rauhallisesti ja makeasti. Auringonsäde leikitteli hänen päänalusellansa, ja hänen vanhat kurttuiset kasvonsa loistivat omituisesta rauhasta.

Suloinen oli erämaan vanhan uranaukaisijan, Lapin ensimäisen uutisasukkaan, Vilppu Hiltuisen lepo.

MALI-OOSA.

I.

Etäisellä pitäjänkulmalla, kaukana teiltä ja poluilta, kaukana kaikesta ruotsalaista viljelystä muistuttavasta, on vanha suomalaisten asuinpaikka.

Vaikea on sinne löytää, sillä raivattuja teitä ei kulje läpi salomaiden, ja siellä asuva kansa on jäykkää taikuriväkeä, joka ei juuri vieraskäyntejä suvaitse.

Tarina kertoo:

Kovina nälkävuosina isonvihan aikana lähti pari Salmijoen isäntää kotiseudultansa kaikkine väkineen ja soutivat he suurilla veneillä yli Merenkurkun Ruotsiin, jossa nousivat maihin. Heitä ei kansa, joka ei tulijain kieltä ymmärtänyt, ottanut kovinkaan ystävällisesti vastaan, heitä peljättiin noituutensa vuoksi. Rahatta ei heille annettu muuta kuin vihaa ja kovia sanoja.

Katkeruutuneina vaelsivat vieraat, joiden lukua puutteet ja kärsimykset olivat vähentäneet, Helsinglannin ja Medelpadin välisiin korpimaihin. Synkät metsät peittivät heidät aherteluinensa vihollisilta ja monia vuosia elivät he kertaakaan näyttäytymättä ruotsalaisseuduilla.

Kaskeamisella, kalastuksella ja metsästyksellä suomalaiset täällä elelivät. Ja kun he eivät milloinkaan joutuneet ruotsalaisten kanssa tekemisiin, unohtivat nämä piankin muinen kuljeskelevat, noituudessa taitavat suomalaiset.

Mutta sattuipa, että eräs ruotsalainen raivasi itselleen uutistalon salolle. Tuvastansa Hjuloosenilla näki hän väliin korkeiden savupatsaiden kohoovan sieltä täältä metsämailta, joita hänen tietääksensä ei vielä koskaan ollut ihmisjalka polkenut.

Suuresti kummastellen tuommoista, uutisasukas eräänä päivänä lähti tutkiskelemaan, mistä savut kohoilivat. Hän kulki Juvajoen vartta ja näki ihmeeksensä, että koskiin oli pantu sinne tänne portaita. Ja ylempänä joen partaalla näki hän vanhojen kaskimaiden jälkiä.

Sellaista viljelystapaa ei Hjuloosen Pietari vielä koskaan ollut nähnyt, mutta isältänsä, joka oli ollut sotilaana viime Venäjän sodassa, oli hän kuullut, että suomalaisilla oli tapana viljellä maatansa tulta käyttämällä.

Puoleksi peloissansa jatkoi hän matkaansa ja tuli pienen lammen rannalle, jonka jakoi kahtia keskelle pistävä niemeke.

Järven pohjoispuolella näki hän pari harmaata omituisesti rakennettua pirttiä, jotka enemmän olivat lappalaisten hirsistä tehtyjen kotain kuin uutisasukkaiden tupain kaltaisia. Savua kohosi lähimmän tuvan katosta ja Hjuloosan Pietari suuntasi askeleensa sinne.

Tervetulleeksi ei häntä toivotettu, mutta katon alla sai hän suojaa yöksi ja evästä reppuunsa aamulla mennessänsä. Hän huomasi kumminkin, etteivät perheenväen silmät olleet hänelle leppeät ja itse hän tuumaili, että seitsemän peninkulman metsä olisi paras naapurisovun edistäjä.

Monia vuosia kuluikin ennenkuin Hjuloosan Pietari uudelleen teki tuon matkan. Mutta kun se tapahtui, olikin hänellä suuri joukko seuralaisia.

Oli näet sattunut, että Borgsjön talonpojilta, joilla oli laitumensa ja karjamajansa Hjuloosan rajamailla, oli viety koko joukko elukoita. Hjuloosan Pietaria epäiltiin varkaudesta ja ahdistettiin kovasti. Pelastaaksensa oman nahkansa hän kertoi salon suomalaisasujamista, jotka hän oli tavannut.

Vihan vimmoissa talonpojat kerääntyivät mennäksensä varkaita rankaisemaan. Hjuloosan Pietari tarjoutui oppaaksi.

Verinen selvitys siitä koitui. Voima oli ainoa oikeuden mittaaja. Pirtit poltettiin ja niiden asukkaat lyötiin armotta kuoliaaksi. Ani harvain onnistui paeta niemekkeelle, jossa helpommin voivat puolustautua, ja kun lopulta borgsjöläisten eväspussit alkoivat tyhjetä, oli sotaisten talonpoikain mentävä tiehensä onnistumatta kokonaan hävittää suomalaisia.

Vuosikymmeniä kului — ja Matalalammen suomalaisasutus kasvoi uudelleen. Mutta naapurisopu ei ollut kovinkaan hyvä. Jos suomalainen ja joku uutisasukas tapasivat toisensa syttyi useinkin tappelu, jossa oli kyseessä elämä ja kuolema. Jos he tapasivat toisensa Sundsvallin tai Hudikvallin markkinoilla, oli puukko höllällä tupessa.

Kovia taisteluja käytiin metsissä näiden kahden kansan kesken, jotka saloilla elelivät kumpikin omaa elämäänsä, kunnes uusi aika lempeimpine tapoineen ja vapaampine katsantokantoineen koitti. Niinpä sulivat metsäsuomalaiset vähitellen ruotsalaiseen kansaan, ja mitä ei pari vuosisataa täynnänsä vihaa ja hyökkäyksiä ollut saanut aikaan, nimittäin Matalalammen suomalaisia omana kansallisuutena häviämään, sen sai aikaan muutamien vuosikymmenien sopu ja rakkaus. Nyt ovat miltei kaikki suomalaisten jäljet Borgsjön tienoilta kadonneet, mutta sattuupa vieläkin, että illalla takan ääressä kerrotaan tarinoita suomalaisasukkaiden ajoilta.

II.

Matalalammin suomalaiskylä on ahtaassa syvennyksessä Hjuloosin, Bergoosan ja Rankleven välissä. Järvi, jonka mukaan suomalaiskylä on saanut nimensä, on kuin kattila vuorijättiläisten keskessä, jotka totisina ja pilviä piirtelevinä kohottavat metsäiset lakensa kuin ympäristön vartioina. Eteläpuolelta juoksee Juvajoki seitsemän peninkulman metsän läpi hakeaksensa itsensä suurelle joelle, Ljungaan, joka valtavana ja nopeasti virtaavana kulkee alhaalla olevan asutun seudun halki.

Keskelle järveä pistää Latoniemi terävänä kärkenä. Sen rannoilla kasvaa kaislikkoa ja siinä on kalarikkaat vedet. Mutta syysiltoina on siellä rauhatonta, sillä silloin siellä menneiden aikain peikot ja tontut myllertävät, niiltä ajoilta asti, jolloin Matalalammen suomalaiset taistelivat henkensä kaupalla vihamielisiä Borgsjön asukkaita vastaan.

Järven pohjoispuolella ovat pirtit. Niitä on kolme. Lähinnä rantaa on vanha tupa, missä Jussi-ukko asuu Ollin, vanhimman pojan luona. Nuorempi poika, Sigfrid, asuu kappaleen matkaa ylempänä rantatörmällä "Uusitalo"-nimisessä paikassa. Kaukana metsässä, pienessä ränsistyneessä pirtissä asustaa Jussi-ukon veli, noitaukko Pekka Matalainen, molempine poikinensa. He elävät miltei kokonaan metsästyksestä ja kalastuksesta, eivätkä puutu huonosti leivälle lyövään työhön laihoilla saroilla.

Mutta joskus tulee jokunen talonpoika tai uutisasukas tänne saakka kysyäksensä Pekka Matalaiselta neuvoa, ja silloin jää aina jokunen hopeakolikko Matalalammen pirttiin.

Pekka Matalaisella ei muutoin ole kaikkein paras maine. Ja kun hän joskus tulee alas kyliin poikinensa, niin saa hän enemmän sen vuoksi jäädä vapaalle jalalle, että peljätään hänen merkillistä taikavoimaansa kuin ystävällisten tunteiden vuoksi.

Paremmin suvaitaan Pekka Matalaisen veljeä. Jussi-ukkoa, joka nyt on vanha ja raihnainen, ja on luovuttanut omaisuutensa molemmille pojillensa, Ollille ja Sigfridille.

Nuoruuden päivinänsä oli Jussi ollut koko Borgsjönin tienoon taitavin soittoniekka ja huolimatta suomalaisten ja ruotsalaisten kireistä väleistä oli tuskin yksiäkään häitä pitäjässä, joissa ei Jussi olisi ollut viuluinensa.

Yleiseen sanottiin, että Jussi noitumalla oli oppinut lurituksensa ja tottahan oli, ettei kukaan, joka ei ollut sairas tai rampa, voinut olla yhtymättä karkeloon Jussin virittäessä polskansa.

Hänen vanhin poikansa, Olli, oli sulkeutunut ja juroluontoinen. Kun ukko luopui talonpidosta, oli tämä nainut ruotsalaisen tytön. Tapahtui ensi kerran, että suomalainen sai ottaa vaimoksensa ruotsalaisen tytön. Muuten oli kylläkin tullut vaikka tatariverta sukuun ja jokunen ohikulkeva lappalaisvaimokin oli jäänyt suomalaisen uutisasukkaan vaimoksi Matalalammelle.

Ollin vaimo, nimeltänsä Elin, oli hinterä, pieni nainen, josta salojen yksinäisyys tuntui pelottavalta. Mieshän oli useimmiten poissa joko metsästämässä tai kalassa, kaskella tai heinässä suolla, missä hän jäntevin viikatteenlyönnein korjasi karua ravintoa talon ainoalle lehmälle. Hänellä oli kumminkin yksi ilo yksinäisyyden liiaksi mieltä painaessa. Silloin tapasi hän ottaa viulun seinältä ja ojensi sen Jussi-ukolle.

Sanaa sanomatta otti tämä viulun ja soitti ensiksi sulavia moll-säveleitä, jotka saivat sydämen sulamaan sanattomasta surusta — sävelmiä, jotka kaiho salon honkain latvassa oli opettanut — ja sitte omituisia välisoittoja tarttuvan hilpeisiin polskiin, jotka antoivat jaloille vauhtia ja ajoivat veret poskille.

Keväällä, toista vuotta ollessansa Matalalammella, synnytti Elin lapsen. Se oli tyttö, jolle kasteessa annettiin nimi Mali-Oosa.

Pienokainen oli kuin auringonsäde pienessä pirtissä. Hänellä oli äitinsä suuret, sinertävät kaihoisat silmät ja hänen vaaleakutrinen tukkansa. Mutta suun ympärillä oli isältä peritty vieno sävy, johon samalla liittyi voimaa ja tarmoa.

Jussi-ukko oli pienokaisen hoitajana ja leikkikumppanina.

Hän voi istua soitellen kauneimmat sävelensä pienokaiselle ja tämä, niin pieni kuin olikin, tuntui ymmärtävän säveleitä ja iloitsevan niistä.

− − −

Nuorempi veljeksistä, Sigfrid, oli mennyt naimisiin lappalaisnaisen Ristinin kanssa, joka lapsuudestansa asti tottuneena erämaan elämään, oli sopivampi emännäntoimiin Matalammilla kuin heikko Elin. Mutta Elinin kauneus kaiveli Ristinin mieltä ja naapurisopu kälyjen kesken olikin senvuoksi huonon puoleinen.

Kerta toisensa perästä sattui, että Ristin ja Elin kapsahtivat yhteen, ja Ristin, jolla oli tuima lappalaisluonne, meni joskus aina käsirysyyn saakka.

Tästä johtui, että Elin yhä enemmän pysytteli yksiksensä ja ani harvoin enää meni pihamaan ulkopuolelle. Hänen mielensä kävi yhä enemmän mietiskeleväksi ja omituiseksi ja kohta eivät Jussin soitto ja pienen Mali-Oosan jokellus voineet herättää häntä siitä puolinaisesta horrostilasta, johon hän alituiseen tuntui vaipuvan.

Ainoastaan joskus sattui, kun hänen miehensä Olli häntä lähestyi kömpelösti hyväillen — ikäänkuin häveten sitä — että hän saattoi valoisasti hymyillä. Mutta heti sai salon tunnelma hänet uudelleen valtoihinsa ja hän vaipui uneksimaan avoimin silmin, jotka näyttivät loistavan kaihosta ja yksinäisyyden sanattomasta tuskasta…

III.

Mali-Oosaa kohtasi kahdeksanvuotiaana suurin suru, mikä lapselle voi sattua: hän menetti äitinsä.

Viime aikoina Elin oli ollut tavallista omituisempi ja eräänä aamuna, talonväen herätessä, hän oli poissa.

Hänen kuollut ruumiinsa nousi sitte pinnalle Latoniemen luona.

Aina kauas kylille saakka puhuttiin paljon Elinin surullisesta lopusta. Ristin juoksenteli kylillä uutista kertomassa, ja vaikka hän näön vuoksi itki ja valitteli, hän sisäisesti tunsi jonkunlaista tyydytystä. Ja äänessä pyrki esille hieman riemastuksentapaista laulavalla lapinvoittoisella murteellansa kertoessansa nadon surullisesta lopusta.

"Niin niin — tottama puhuin. Ylpeys vie lankeemuksehen." Ristin koetti näyttää valittelevalta ja kärsivältä… Mutt' eipä tuo oikein ottanut luonnistuaksensa…

Elin ei saanut levätä siunatussa mullassa, sillä hän oli itsemurhantekijä, mutta Olli ja Jussi-ukko kaivoivat hänelle haudan Latoniemelle ja lukivat rukouksen hänen kylmälle tomullensa.

Tuo oli molemmille kova kolaus. Jussi-ukko oli kovasti kiintynyt poikansa vaimoon, hänen omituisesta umpimielisyydestänsä huolimatta. Ja Olli oli pientä kaunista vaimoansa kohtaan tuntenut tuota hellää, voimakasta miehenrakkautta, joka ei puhkee sanoihin, mutta jossa on voimaa kokonaisen elämän täyttämiseen.

Pieni Mali-Oosa oli molemmille miehille lohdutuksena heidän surussansa. Hän oli vainen pieni lapsi vasta, mutta hänessä oli jotakin kummallista. Ja niinkuin äidille, tuotti hänellekin Jussi-vaarin soiton kuuleminen mitä suurinta iloa.

Hän soittelikin mielellänsä. Ja sattui väliin kesäiltoina, että nuoret tulivat Matalalammelle penikulman matkat kuullaksensa Jussi-vaarin soittavan ja itse hieman pyörähdelläksensä. He olivat Hjuloosenin ja muiden paikkakunnan uutistalojen nuorta väkeä. Ennen, kun talossa oli ollut vielä emäntä, olivat he pysyneet loitompana, mutta emännätön talohan on kuin yhteinen syöttömaa.

Eräänä iltana nuorison ollessa tavallista monilukuisempana koolla Jussi-vaarin pirtin luona ja karkelon ollessa parhaillaan käynnissä pihamaalla, tuli pitkä, tumma mies käyden metsästä suoraan pirttiä kohti.

Hän oli vielä nuori, mutta hänen katseensa oli synkkä ja silmistä syvältä mustien tuuheiden kulmakarvojen alta iski salamoita.

Karkelo lakkasi itsestänsä. Sillä nuoret olivat tunteneet Martti-herran, kirkkoherran pojan, joka oli papin opissa, mutta kesällä oli kotona isänsä, maisteri Callessonin apulaispappina.

Martti-herra oli ankaran uskonnollinen mies, joka ei edes epäröinyt nuhdella isäänsä velttoudesta, jota tämä osotti virkansa hoidossa. Juhannuksena oli hän saarnannut, ja saarna oli sellainen, ettei sitä hevin pitäjällä unohdeta. Lain armoton vasara kolkutteli kovasti paatuneita mieliä.

Sellaista ei oltu totuttu kuulemaan, sillä "vanha pappi" herra maisteri Callesson oli rauhan mies, joka ennen käytti lempeitä sanoja kuin uhkauksia ja mieluummin puhui taivaan valoisista iloista kuin kidutuksista helvetin kidassa.

Martti-herran juhannussaarna oli laskeutunut raskaana ukkospilvenä seurakunnan yli. Ja aikanaan oli pilvi siellä täällä kylillä alkanut purkautua kyyneliin ja vaikerruksiin. Siitä sai alkunsa uskonnollinen herätys, joka sytytti mielet ja sai suurta hälinää aikaan.

Kaiken sieluna oli Martti-herra. Uskovaiset pitivät häntä kuin uutena Lutherina, joka oli tullut pelastamaan kansaa harhapolkujen rämeiköstä, ja jo hänen nimeänsäkin pidettiin siitä todistuksena.

Kauhulla ja kiukulla oli hän pitäjällä kuullut puhuttavan siitä jumalattomuudesta, jota Matalalammin suomalaiset harjottivat. Siellähän eli noita poikinensa, jotka tuskin olivat isää huonommat salaisen taidon harjottamisessa — siellähän oli ollut perkeleen riivaama nainen, jonka pahahenki oli saattanut lopettamaan henkensä ja siellä oli Jussi-vaari, joka viuluineen vietteli nuorison syntiseen karkeloon.

Martti-herra oli kauan odottanut, että joku suomalainen tulisi kirkolle, mutta eipä heitä koskaan näkynyt. Saloilla syntynyt kuin oli ja tottunut metsissä käymään, päätti hän itse mennä suomalaisten luo oikaisemaan heidän syntistä elämätänsä. Palava into oli ajanut hänet sinne halki metsien ja korpien, ja näkemänsä tuntui todeksi näyttävän, mitä hän kauan oli aavistanut, nimittäin ettei käynti suinkaan sattunut liian varhain.

Säihkyvin silmin ja jyrisevin äänin alkoi Martti-herra nyt pitää nuhdesaarnaa jumalattomalle nuorisolle, joka perkelettä palvelemalla, karkelossa, kulutti pyhäpäivän kalliit hetket. Mutta vielä voimakkaammin iski lain miekka Jussi-vaariin ja hänen poikaansa Olliin, jotka houkuttelivat nuorisoa siveyden teiltä soitolla ja antamalla talonsa karkelopaikaksi.

Sanat satelivat raskaina ja tuomiot armahtamatta. Helvetin tulet avautuivat kuulijain jalkain juureen. Eräs tyttö alkoi nyyhkyttää. Jussi-vaari istui porstuan sillalla kädet ristissä viululla ja pää kumarassa. Olli seisoi vieressä tuntien itsensä suureksi syntiseksi. Ja kun pappi alkoi puhua, miten Herran käsi oikeutetussa vihassa oli kohdannut tätä huonetta, jonka emäntää perkele oli riivannut, vavistutti Ollin suurta, vankkaa ruumista nyyhkytys ja hän vaipui vaikertaen polvillensa.

Pieni Mali-Oosa seisoi ja katseli pappia suurin ihmettelevin silmin.
Hänen puheensa tuntui niin kummalliselta ja vieraalta — häntä pelotti.
Ja äkillisestä päähänpistosta hän livisti metsään, piiloutuen mättään
taa…

Mutta pappi jatkoi tuomiopäiväsaarnaansa musertavan valtavasti. Ja ennenkuin hän lopetti, oli kuultoina pelkkiä itkeviä, musertuneita syntisiä, jotka havaitsivat seisovansa perikadon partaalla ja joista pelastus tuntui aivan mahdottomalta.

IV.

Kokonaisen viikon oli Martti-herra ollut suomalaisten keskuudessa saarnaamassa. Sigfridin vaimo Ristin oli ensimäinen, joka tuli armosta osalliseksi. Herkkätuntoista lappalaismieltä eivät painaneet mitkään ankarat sielulliset taistelut, käännytystyö kävi uskomattoman helposti. Ja äsken pelastetun hartaus oli niin suuri, että hän, kuten muinen Maria, Jesuksen jalkain juuressa, unohti kaiken maallisen, kuunnellaksensa mestarin sanoja.

Olliin olivat papin sanat kovin sattuneet. Useana päivänä kulki hän kuin unissansa. Hänhän oli jumalattomuudellansa ja Jumalaa kohtaan nurjalla mielellänsä vetänyt Herran rangaistuksen Elinin yli. Tämän oli henki riivannut hänen tähtensä — hänestä oli tullut kadotettu olento, itsemurhaaja hänen tähtensä. Niinhän pappi oli sanonut — ja totta sen täytyi olla. Hän tunsi itsessään, että se oli totta.

Hän muisti miten Elin viimeisenä juhannuksena, jona eli, oli tahtonut, että he yhdessä menisivät kirkolle, käydäksensä pyhällä ehtoollisella. Mutta hänellä ei ollut aikaa, sillä oli keskellä särkien kutuaikaa ja hänen täytyi saada suolakalaa talveksi. Sitte oli hän käynyt yhä synkemmäksi ja pian sen jälkeen oli tuo kamala tapahtunut.

Olli kärsi sielun tuskia, jotka häntä mursivat ja kouristivat. Keskellä yötä hän heräsi nähdessänsä Elinin liekkein ympäröimänä huutavan hänen nimeänsä ja tietäessään itse pakottaneensa hänet tähän kidutukseen.

Martti-herrasta oli tämä hillitön suru, joka kokonansa masensi vankan miehen, varma merkki Jumalan työstä katumattoman sydämessä. Ja niinpä hän vähitellen alkoi puhua lohdutuksen sanoja toivottomalle.

Mutta se ei auttanut. Olli ei enää voinut saada rauhaa evankeliumin sanoista. Lain säkenöivä miekka oli vihlonut rikki hänen sielunsa ja evankeliumin lempeä ääni ei voinut kuulua yli tuomiopasuunan.

Jussi-vaariinkin oli papin saarna kovasti koskenut. Syvällisesti ja hartaasti oli hän katunut syntejänsä ja nöyrästi anonut anteeksi ja Martti-herra hänelle vakuutti synnit anteeksi annetuiksi. Viulun, perkeleen välikappaleen, hän oli ripustanut seinälle, pyhästi luvaten olla siihen enää milloinkaan koskematta.

Kun Martti-herra lopultakin meni matkoihinsa suomalaismetsiltä, oli hänen sielunsa täynnä ylvästä riemuitsevaa iloa. Sillä jumalattomat salo-suomalaiset olivat nöyrtyneet jumalan edessä ja hyljänneet syntiset tiensä.

Eivätpä kumminkaan kaikki. Pekka Matalaista poikineen hän ei ollut saanut käsiinsä. He olivat livistäneet metsään välttääksensä pappia. Mutta merkillisiä juttuja hän oli kuullut puhuttavan heidän noitatempuistaan ja loihduistaan. Siitä huolimatta — loppu piti tuosta tuleman, jollei muuten niin pakolla. Martti-herra oli päättänyt ilmottaa noidat kirkkokurin saamista varten.

Sen hän tekikin, tultuansa isänsä luo, joka levottomana oli odotellut kauan poissaolevaa poikaansa.

Maisteri Callesson vastaanotti ilmotuksen jonkunlaisella epäröimisellä. Hän luuli ettei noitien julkinen rankaiseminen vaikuttaisi hyvää seurakunnassa. "Rauhassa oli hän elänyt kaikkein pitäjäläistensä kanssa ja rauhassa hän tahtoi täältä eritäkin."

Ankaran herra-Martin nuhteen sai tämä lausunto osaksensa.

"Tuskin mahdollinen pyhään papin virkaan on se, jonka omatunto oman rauhansa vuoksi antaa myöten olla käymättä taisteluun niitä vastaan, jotka uhkaavat Jumalan kirkkoa. Vai eivätkö nämä noidat olleet herran seurakunnan vihollisia?"

Vihdoinkin maisteri Callesson taipui ja Pekka Matalainen poikineen haastettiin kirkkokuulusteluun.

Pojat eivät saapuneet. Mutta Pekka Matalainen tuli. Hän oli pieni ja köyryselkäinen. Terävien silmien välissä kaareili kotkan-nenä, joka ilmaisi suvussa olevan mustalaisverta.

Hän oli ennen usein ollut pappilassa ja silloin mieluisena vieraana, sillä aina oli hänellä myötänsä joku lintu, kappale hirvenlihaa tai karhunpaisti ystävyyslahjaksi. Ja väliin oli sattunut, että kun joku pappilan lehmistä oli kipeä, papinrouva oli salavihkaa pistänyt ukolle jonkun hopeakolikon jotta hän katsoisi lehmää. Tuo oli kumminkin tapahtunut mitä suurimmassa salaisuudessa, sillä pastuska tiesi hyvin ettei maisteri Callesson sietänyt taikatemppuja käytettävän.

Pekka Matalainen ihmetteli suuresti mitä tällainen ylimääräinen kutsu, jonka hän nyt oli saanut papilta, mahtoi merkitä. Kutsun oli tuonut perille Ensillren lautamies Sven Persson ja oli sitä totellut Pekka Matalainen, mutta eivät pojat.

"Jos pappi meille jotakin tahtoo, niin voihan hän tulla tänne. Matka on meille yhtä pitkä kuin hänellekin."

Kun Pekka Matalainen tuli pappilaan näki hän heti että jotakin vakavaa oli tekeillä. Sillä nimismiehen peltopyy oli pihalla. Ja nimismies ei ollut mikään jokapäiväinen vieras papin luona.

Pelkäämättä hän kumminkin meni sisälle. Pieni valkohapsinen ja hurskas Callesson paiskasi hänelle kättä ja pyysi istumaan. Oli kylillä kulkemassa rumia huhuja hänestä ja papin velvollisuus oli tutkia mitä perää niissä huhuissa mahtoi olla, ja jos jotakin vääryyttä oli tehty, varottaa sekä rangaista.

Nimismies, joka jo oli ehtinyt koko perinpohjaisesti koetella papinrouvan oivaa, kototekoista olutta, istui välinpitämättömänä ja oluen huumaamana suuressa nahkaisessa sohvassa. Koko juttu ei juuri häneen koskenut — kyllähän laki määräsi noituuden ja loihtimisen rangaistavaksi, mutta nimismies Forzelius oli jo aikoja sitte lakannut uskomasta sekä jumalaan että perkeleeseen, ja mitä noitumiseen tulee, piti hän sitä kokonaan pelkkänä loruna. Hän ei sentään ollut voinut ja rohjennut kieltäytyä, kun Martti-herra oli vaatinut häntä tulemaan pappilaan ottamaan osaa noidan, Pekka Matalaisen kuulusteluun.

Nimismies niisti nenänsä perinpohjaisesti suureen nuuskanenäliinaan, jonka hän käydessänsä Sundsvallissa oli saanut ystävyyslahjaksi vanhalta Grönlundilta, kaupungin suurimmalta kauppamiehet, joka kävi kauppaa yli koko Norrlannin ja täsmälleen kuin kello rihkamakuormineen tuli jokaikisille markkinoille Lyckselen ja Svegin välillä. Forzelius koetti näyttää juhlalliselta, mutta väkevä kotitekoinen olut oli noussut hänen päähänsä, niin että hän oli halukkaampi leikinlaskuun ja ilonpitoon kuin vakavaan virkatoimitukseen.

"Kuuleppas Pekka Matalainen — sanotaan että noituilet ja käytät jumalattomia loihtuja."

"Vai niin", sanoi Pekka tyynesti. "Niin, niin — lieneekö joku akanraihna ollut haistelemassa noitalastujani ja saanut turpansa kipeäksi."

Pienet terävänharmahkot silmät välkähtävät Martti-herraa kohti, joka tähän asti oli istunut äänettömänä kuunnellaksensa kuulustelun kulkua.

Martista tuntui katse pahalta ja hän ponnahti ylös kiihkeästi takertuen
Pekka Matalaisen sanoihin:

"Sinä siis tunnustat itselläsi olevan noitapussin? Ja että sen avulla teet jumalattomia temppuja?"

Pekka Matalainen istui ja hymyili.

"No maltahan toki poika", sanoi hän lopulta murteellisella ruotsin kielellä, "minulla on käärmeenpistin ja lollakonleukoja ja yölepakkoja ja seitsemän kirkkotarhan multaa. Ja krapsutellut olen kirkonkelloja kussa olen kulkenut."

Nimismies Forzelius päästi rämäkän naurun ja hetkiseksi veti maisteri Callesson suunsa hymyyn. Punaisena kiukusta seisoi Martti-herra keskellä lattiaa. Ja pidätetystä kiukusta vapisevin äänin julisti hän sekä isällensä että nimismiehelle yhtä kovaa rangaistusta kuin Pekka Matalaiselle.

Ja seurauksena oli, että Pekka Matalainen kirkkolain mukaisesti tuomittiin kolmena sunnuntaina perätysten seisomaan vaakunahuoneessa poikinensa, jotka myöskin oli havaittu noituutta harjottaviksi.

Pekka Matalainen säkenöi vihasta.

Ja kun hän sai mennä, puisti hän nyrkkiä Martti-herralle.

"Sinullapa on julma kieli — on parasta ettäs sitä käytät niin kauan kuin voit. Kyllähän sitä sitte saat lepuuttaa."

V.

Matalalammen Olli oli aina ollut jörö ja sulkeutunut luonne ja Martti-herran käynnin jälkeen hän kävi vieläkin sulkeutuneemmaksi ja luoksepääsemättömäksi. Pitkät ajat hän saattoi kävellä itseksensä metsässä, mietiskelemättä mitään muuta kuin että hän oli kadotettu syntinen, joka oli vetänyt sen, jota rakasti, helvettiin.

Mali-Oosa, joka ennen oli hänen silmäteränsä ja sydämensä ilo, oli nyt ikäänkuin alinomainen elävä syytös, eikä hän enää rohjennut häntä puhutella tai hyväillä, peläten hänenkin ylitsensä vyöryttävänsä sen kirouksen, jonka tunsi hartioillansa lepäävän.

Koti sai ränsistyä. Mali-Oosa sai paljasjalkaisena ja rääsyisenä ressutella ylt'ympäri itseksensä ilman seuraa ja kenenkään sanomatta ystävällistä sanaa.

Sillä iso-isä, Jussi-vaarikin oli aivan muuttunut. Hän ei enää koskaan soitellut. Mutta paraikaa istuessansa sattui, että hän katsahti viuluun, joka riippui seinällä, ja kuunteli.

"Ettekö kuule kuinka se soi — ettekö kuule polskan sävelten kajahtelevan viulusta. Se on perkele, joka houkutelee — perkele houkutelee."

Eräänä päivänä oli hän lähtenyt viulu mukanansa metsään. Mali-Oosa seurasi jälessä, hiljaa kenenkään näkemättä.

Jussi-vaari meni Bergoosalle. Korkealla harjanteella oli paljas paikka ja tähän alkoi Jussi kaivaa kuoppaa. Ukko itki ja kyyneleet valuivat alas ruskettuneille likaisille kasvoille. Vihdoinkin oli hauta valmis — ja sitte hän pani viulun sinne ja peitti varovasti sen mullalla ja sammalilla.

Tultuansa kotia näytti hän tyyneltä ja tyytyväiseltä, ja Mali-Oosa, joka lapsen sydämellisyydellä oli kiintynyt isoisään, iloitsi että hän pian tulisi entisellensä.

Mutta pian valtasi hänet omituinen levottomuus. Parhaillansa istuessansa verkkoa kutomassa — se oli nyt hänen lempitehtävänsä — saattoi hän jäädä istumaan jäykästi eteensä tuijottavana ja ikäänkuin kuuntelemaan etäistä soittoa.

Ja hän voi nakata kaikki luotansa ja lähti metsään.

Eräänä päivänä hiipi Mali-Oosa jälessä. Hän oli vain lapsi eikä paljon ymmärtänyt. Mutta hän oli nähnyt ukon nopsin askelin rientävän Bergoosalle. Korkealle oli hän istunut — juuri siihen, mihin oli viulun kaivanut. Ja tässä oli hän istunut ja kuunnellut — kuunnellut jotakin, jota vain hän yksin voi kuulla, kunnes lopulta suuret kirkkaat kyyneleet alkoivat vieriä alas hänen poskillensa.

Mutta sitte hän ryntäsi yht'äkkiä ylös — raastoi tukkaansa ja partaansa kuin epätoivon puuskassa, ja heittäytyi polvillensa, kiemurrellen kuin mato ja ääneensä huutaen Jumalaa avuksi taistelussa perkelettä vastaan.

Peljästyneenä seisoi Mali-Oosa kuusen takana ja katseli isoisän surkeata valitusta. Hän olisi niin mielellänsä juossut hänen luoksensa — mutta oli jotakin eriskummaista, joka pidätti. Hän pelkäsi. Täällä ylhäällä oli jotakin suurta ja käsittämätöntä, joka hyydytti veren.

Itkien — itse hän ei tiennyt minkävuoksi — Mali-Oosa juoksi suorinta tietä metsien ja soiden halki kotia.

− − −

Pari vuotta kului, ja Mali-Oosasta kehkeytyi pieni kaunis tyttölapsi. Mutta hiljainen ja omituinen hän oli. Isä, Olli, ei ollut enää tullut entisellensä sitte papin käynnin, mutta nyt oli hiljainen tyyneys saanut hänessä vallan — tyyneys kuin myrskyn jälkeen, joka on murskannut suurimmatkin laivat hylyiksi ja pirstaleiksi.

Hän puhui vähän tai ei mitään, mutta hänen riemujaan oli kun Mali-Oosa lauloi värttinän ääressä virttä tai surunvoittoista vanhaa suomalaista laulua.

Mali-Oosalla olikin heleä ääni. Se oli kuin joutsenten laulu varhaisena aamuna.

Jussi-vaari oli käynyt yhä omituisemmaksi ja eräänä päivänä hän oli poissa. Hänet löydettiin Bergoosalta, jonne hän oli viulunsa kuopannut.

Hän kumminkin sai kristillisen hautaamisen ja maisteri Callesson, jota tänä vuonna olivat kovat surut ja onnettomuudet kohdanneet, puhui rauhan ja lohdutuksen sanoja haudalla.

Mutta Sigfridin vaimo, lappalainen Ristin, oli toista mieltä kuin pappi.

"Olisipa autuuden saanut, mutta viulu ja soitot vetivät hänet helvettiin", sanoi hän Mali-Oosalle.

Nuo sanat piintyivät Mali-Oosan muistiin. Pelottavina ja kaamean selvinä soivat hänen mielessänsä nuo sanat:

"Viulu se oli, joka hänet veti helvettiin."

Hänhän tiesi miten kauniisti isoisä oli soittanut. Täytyihän joko itkeä tai nauraa aina sen mukaan olivatko säveleet iloisia tai surullisia. Mutta ainahan ne olivat suloisia ja ihania — eivät koskaan pelottavan kovia kuin Martti-herran puheet. Oi — kaikki muistui mieleen. Tuo pitkä kalpea mies, joka oli vienyt rauhan Matatalammelta. Hän miltei vihasi ja samalla kertaa pelkäsi häntä, sillä hänhän paraiten tunsi tien taivaaseen ja helvettiin.

Oliko väärin, että isoisä oli soitellut? Voiko kaikkein ihanin ja hienoin viedä helvettiin?

Ei ollut ketään, jonka kanssa olisi keskustellut. Ristiniä hän vaistomaisesti kammoksui ja isää, Ollia ei hän kertaakaan ollut uskaltanut puhutella viimeisinä vuosina. Siksipä hän sulkikin kaikki omaan poveensa — mutta korvissa soi kumminkin alati: viulu se oli, joka hänet veti helvettiin.

Huu… puistatti kun ajatteli, että isoisä, kiltti, hyvänsuopa Jussi-vaari, joka osasi niin kauniisti kertoa Jeesuslapsesta, paimenista ja viisaista miehistä ja tähdistä, jotka näyttivät tietä erämaan läpi — että hän olisi joutunut helvettiin. Oi, kyllähän hän tiesi mitä se oli: Järvi, jossa iankaikkisesti palaa tulta ja tulikiveä…

Painajaisena nämä ajatukset häntä vaivasivat ja hän muisti, miten oli nähnyt isoisän ahdistuksessa ylhäällä Bergoosalla ja kuullut hänen tuskissansa rukoilevan Jumalaa auttamaan perkeleen viettelyksiltä…

Ehkäpä viulu sittekin…

− − −

Ypö yksin oli Mali-Oosalla tapana soutaa Latoniemelle ja istua siellä pitkän pitkät hetket itseksensä laulellen.

Väliin sattui että Olli, tullessansa metsästys- tai kalastusmatkalta nähdessänsä tytön siellä istuskelevan, hiipi jälessä. Sillä tuntui kuin olisi hän tuosta laulusta saanut lohduketta ja lievennystä synkkään murheeseensa, joka alati häntä ahdisteli.

Mutta Mali-Oosa vaikeni aina isän nähtyänsä, ikäänkuin olisi hän laulullansa luullut tekevänsä pahaa.

Hän ei järvellä laulellut virsiä tai muita kuulemiansa lauluja, vaan isoisän soittoja, sellaisina kuin hän ne muisti. Väliin sai hän vastustamattoman halun laulella näitä säveleitä. Oli kuin niitä olisi kuullut metsästä ja pienten laineiden lipinästä rantaa vasten. Ja hänenkin täytyi lauluun yhtyä.

Mutta yksin hänen täytyi olla. Eikä missään ollut niin tyventä, ihanaa ja rauhaisaa kuin Latoniemellä. Täällä ei häntä kukaan kuullut ja isoisän soitot, jotka olivat hänet itsensä vieneet helvettiin eivät täällä voineet muita sinne viekotella. Mutta hänen täytyi niitä laulaa, vaikkakin se olisi synti, joka vetäisi hänet kadotukseen…

VI.

Puukonsuossa on lähde, josta vesi virtaa neljälle ilmansuunnalle, mutta siihen ei vettä tule muualta kuin maan alta.

Kesät talvet siitä vesi pulppuilee, ja taikuuksiin perehtynyt Pekka
Matalainen tiesi hyvinkin, mihin tuo lähde kelpasi.

Vihasta ja kiukusta väristen oli hän poikinensa kärsinyt häpeällisen kirkonrangaistuksen, ja mieli täynnänsä katkeruutta ja kostonhimoa olivat he palanneet metsillensä.

Mustalais- ja suomalaisveri kuohuivat. Seurakuntalaisten edessä kärsitty häväistys sai miesten kädet puristumaan nyrkkiin ja huulet pusertumaan yhteen hillittömästä kiukusta.

Ja syvällä metsän hämärissä kätköissä sommitteli Pekka Matalainen poikinensa kostotuumia pappia ja hänen perhettänsä vastaan. Kostoa — kostoa huusi kuuma veri ja kostaa täytyi saada…

Maisteri Callesson kummasteli kovasti, kun hän joulupäivän ehtoollisvieraitten joukossa havaitsi Pekka Matalaisen. Maisteri Callesson ei itse puolestaan koskaan ollut päässyt selvyyteen, oliko hän todellakin tehnyt oikein, poikansa Martinin neuvon mukaisesti rangaistessansa Pekka Matalaista ja hänen poikiansa jumalattomasta elämästä ja noituudesta. Mutta nähdessänsä Pekan ehtoollispöydässä, jossa häntä ei moneen vuoteen oltu nähty vieraana, piti hän tätä ilahuttavana merkkinä siitä, että Jumala rangaistuksen kautta oli niin vaikuttanut kovaan mieleen, että Pekka Matalainen oli kääntynyt paremmalle tielle. Vanhan papin sydän täyttyi ilosta ja kiitollisuudesta Herralle ja hän kohotti lämpimän, sydämestä käyvän rukouksen korkeimman puoleen, että hän saattaisi loppuun alkamansa työn vanhan suomalaisnoidan sydämessä.

Mutta jos maisteri Callesson olisi nähnyt, miten Pekka Matalainen kirkosta mennessänsä varovaisesti sylki suustaan viinin kostuttaman ehtoollisleivän ja huolellisesti kääri sen riepuun, olisi varmaankin hänen luulottelunsa suomalaisen kääntymisestä saanut ankaran kolauksen.

Pekka Matalainen hymähti itseksensä kotiinpäin kulkiessansa. Nytpä läheni koston hetki Martti-herralle ja maisteri Callessonille.

− − −

Tultuansa kotia, otti Pekka Matalainen varovaisesti esille ehtoollisleivän ja jakoi sen kahtia. Toisen puolikkaan hän sitoi jälleen riepuun, mutta toista valmistautui hän heti käyttämään.

Pojat olivat tehneet suuren tulen erään kallion pohjoispuolella olevasta kuusesta, johon oli kasvanut kiemuroita vasten päivää.

Loihtua lukien otti Pekka Matalainen esille valinkauhan ja pani siihen lyijyä. Vanhaa runoa laulellen antoi hän lyijyn sulaa, ja kun se oli juoksevassa tilassa, pani hän ehtoollisleivän kauhaan.

Kärisi ja pieni punaisenkeltainen liekki lekahti.

"Niinkuin sinä edessäni palat
Niin tahdon sinun edessäsi palaa
Phui, phui, phui, sanoi Kristus".

Pekka luki loihdun äänen väräjämättä. Ja tottunein elein kaatoi hän lyijyn luotikaavuriin, jossa se heikosti sähisten jähmettyi luodiksi.

Pojat olivat seisoneet äänettöminä ja totisina pirtin ulkopuolella ukon sisällä puuhaillessa. Mutta nyt hän tuli ovelle ja pyysi heitä tulemaan sisälle.

Hän näytti pientä, harmaata luotia.

"Nyt, Martti-herra, saat maistaa tokko Matalalammin suomalainen voi pitää papin aisoissa…"

− − −

Pekka Matalaisen oli odotettava kauan ennenkuin tuli torstainen yläkuu. Sillä sinä päivänä piti tuon tapahtua, jos tahtoi että taialla olisi tarpeeksi voimaa.

Vihdoinkin tuli tuo soveliaimmaksi katsottu päivä. Oli kulunut toista vuotta siitä kun Pekka Matalainen poikineen oli kärsinyt kirkkorangaistuksen, ja pitäjällä tuo oli miltei unohdettu. Ankara Martti-herra oli palannut Upsalaan, josta hänen ei pitänyt palata kotiseudulle ennenkuin kantaisi omaa kauhtanaa ja kaulusta yhtä hyvin kuin maisteri Callesson.

"Kylläpä olet kaukana", mutisi Pekka Matalainen, pirtissä hääräillessänsä, "mutta et niin kaukana, etten sinua saavuttaisi."

Jo aamulla hän alkoi valmistuksensa. Martti-herralle kuuluneen sormikkaan ympärille, jonka oli tavannut Ristinin luota, kääri hän rievun, johon ehtoollisleivän puolikas oli kätkettynä ja teki niin nuken, jolle mikäli mahdollista koetti saada ihmishahmon. Ja niinpä hän latasi pyssyn, pannen siihen voimakkaita loihtuja käyttäen varemmin valainansa luodin ja meni illan tullen metsään.

Pojat tahtoivat mukaan, mutta hän ei laskenut.

"Teillä ei vielä ole kyllin voimaa."

Pekka Matalainen suuntasi kulkunsa Puukonsuolle. Lähteestä tuodulla vedellä kastoi hän nuken pirun nimessä Martinus Callessoniksi. Ja luettuansa vielä kuvalle manauksen kiinnitti hän sen lähteen reunalla kasvavan kuusen runkoon. Hän peräytyi muutaman askeleen, tähtäsi ja ampui nukkea.

Hän oli pimeässä tähdännyt liian korkealle. Luoti ei sattunut sydämen tienoille vaan ylemmäs kaulaan. Pekka Matalainen tarkasteli tyytymättömänä nukkea ja riensi sitte kotia.

Kotiin tultuansa tapasi hän pojat.

"Henkensä pelasti pappilurjus, mutta kyllähän hän tämän jälkeen tulee vähemmän suurisuiseksi", tuumaili Pekka Matalainen.

Ja niinpä hän meni sisälle levolle.

Mutta pari viikkoa myöhemmin sai maisteri Callesson surusanoman. Hänen poikaansa, herra Marttinia, oli yhtäkkiä, päivää ennen kuin hänet piti vihittämän papiksi, kohdannut kova kolaus. Ennen terve ja vankka mies oli saanut verensyöksyn, ja kun hän lääkärien monien ponnistusten perästä oli jälleen vironnut tajuihinsa, oli hän mykkä. Hän ei voinut saada ääntäkään kuuluville.

Mutta pirtissänsä Matalalammella hykerteli Pekka Matalainen tyytyväisenä käsiänsä…

VII.

Mali-Oosa oli kahdentoista vuotias, kun hänet ensi kerran pantiin paimeneen.

Oli monena kesänä ollut kovin karhuja liikkeellä, eikä Mali-Oosa, joka oli pieni ja hento, ollut kovinkaan sopiva paimentytöksi sellaisina aikoina. Mutta Matalalammen suomalaisista kävi pahoja huhuja ja siksipä heidän oli vaikea saada paimenta harvalukuisille elukoillensa. Nuorista olikin pirteissä puute — Mali-Oosa oli ainoa vanhassa tuvassa ja Uudentalon Ristinillä oli pitkä itsepäinen ja pahanilkinen tytönviikale nimeltä Marit. Ei ollut muuta neuvoa kuin panna molemmat tytöt yhdessä karjaan.

Hyvinpä tuo luonnistuikin.

Mali-Oosan oli aina ollut vaikea kärsiä Maritia, ja yleensä olivat he harvoin tai tuskin milloinkaan leikitelleet yhdessä. Maritilla oli ilkeä katse väliin loisti ruskeissa äidiltä perityissä lappalaissilmissä omituinen vihertävä välke. Ja niinkuin Ristin oli vihannut Eliniä, Mali-Oosan äitiä, hänen kauneutensa vuoksi, niin näytti viha kulkevan kuin perintönä Maritille, joka vaistomaisesti vieroi Mali-Oosaa hänen vaalean tukkansa ja loistavan-sinervien silmiensä tähden.

Metsässä oli molempien tyttöjen pakko oleskella yhdessä, ja vaikkei ystävyyttä syntynytkään, niin yhteinen vaara ja jylhyys ympärillä synnytti jonkunlaista tuttavallisuutta.

Kyliltä kerrottiin, että karhu oli repinyt Ensillressä Jon Perssonin kellokkaan ja pahasti runnellut Edessä Sigfrid Jonssonin hevosta. Hauskaa ei ollut paimenessa olo tällaisten uutisten kierrellessä.

Sekä Marit että Mali-Oosa olivat saaneet oivalliset tuohitorvet, pitääksensä niillä karhua loitolla. Sillä tuohitorven vihlovasti valittava ääni karmii karhun korvia ja ajaa sen käpälämäkeen. Mutta, jos mesikämmen oli vihainen ja nälkäinen — mitäpä silloin merkitsi tuohitorven toitotus! Ja mitäpä voisi pari hentoa tyttölasta tehdä suojataksensa henkensä metsän karvaiselta kuninkaalta?

Kesä kului kumminkin ikävyyksittä ja syksy oli tullut. Mutta silloinpa sattui tuo kummallinen tapaus, josta vanhukset vieläkin kertovat.

Oli syyspuoli käsissä.

Puissa oli keltaisia ja punaisia värivivahduksia ja lehmänsienet, joita joukottain nousi metsiin, tarjoten elukoille maukkaita ja ravitsevia paloja, houkuttelivat lehmiä samoilemaan pitkin metsiä ja antoivat paimenille oikean koiranjuoksun.

Oli paahtavan kuuma; Briitanpäivä piti puoliaan. Koko aamupäivän olivat lehmät juoksennelleet sienimässä ja tyttöjen oli ollut vaikea pysytellä niitä koolla. Lopulta he olivat kaahailleet ne Rötjärniin, jossa ne olivat saaneet korte- ja vehkakestit ja nyt ne makasivat rauhallisesti märehtien metsän laidassa.

Tytöt lepäsivät rannalla paistattaen itseänsä auringossa. Mali-Oosa ehdotti, että käytäisiin uimaan.

Oli lämmin ja vesi houkutteli. Tuossa tuokiossa olivat vaatteet riisutut. Ja kohta molskuttelivat molemmat tytöntypykät pienessä lammessa, niin että kirkas vesi tirskui heidän valkoisten alastomien ruumiittensa ympärillä.

Silloin syntyy yhtäkkiä kauhea melu lehmäparvessa. Lehmät ja vasikat ryntäsivät eri tahoille, ja lampaat sekä vuohet juoksentelivat rauhattomasti määkien ympäri kuin olisivat päät olleet pyörällä.

Suuri karhu oli lötköttänyt metsästä ja iskenyt kellokkaaseen…

Herra jesta!

Marit seisoi vedessä kauhun herpaisemana.

Hänen laihanhoikka ruumiinsa vapisi kuin vilutaudissa ja silmät kiiluivat hurjan pelokkaina rantaa kohti…

Mutta toisin oli Mali-Oosan.

Hän näki vain kellokkaan, Raitikin makaavan vavahdellen ja ammuen karhun tukevissa kämmäköissä. Se oli hänen lehmänsä — hänen oma lehmänsä, jonka hän oli saanut, sen vielä ollessa pieni vasikka.

Ja hetkistäkään epäilemättä, hän ryntäsi ylös Raitikkia pelastamaan.
Alastomana hän juoksi ja sai käsiinsä tuohitorven, joka oli rannalla.
Suoraa päätä karhua kohti hän juoksi ja löi sitä torvella kuonolle,
niin että torvi kimahti kappaleiksi.

"Menes, menes, kaunis poika", hän huusi puoleksi kiukuissaan, puoleksi toivottomana. "Menes, menes poikaseni! Meill' on sama tie, mutt' ei sama ruoka."

Karhu, joka niin säälimättömästi ja hölmistyttävällä tavalla oli tullut häirityksi hommissansa, päästi lehmän, joka värisi sen voimakkaan pitelyn johdosta, ja hetkisen näytti siltä kuin se tytön rohkeasta yrityksestä olisi säikähtynyt niin, että tuumailisi laukata metsään. Mutta samalla se ilkeästi möristen kohosikin takakäpälilleen ja meni pientä alastonta tyttölasta kohti, joka seisoi sen edessä niin pienenä ja hentona, turvattomana ja suojatta, kädessänsä risainen tuohitorvi.

Silloinpa tuo ihmeellinen tapahtui. Mali-Oosa ei väistynyt mörähtelevän karhun tieltä. Ei pelko, vaan joku omituinen tunne, jota hän ei käsittänyt, puudutti hänen jäsenensä. Pienenä hennon hinteränä hän seisoi alastomuutensa puhtaassa viattomuudessa. Ja yhtäkkiä kuin taivaan johdatuksesta, alkoi hän laulaa virttä, jonka oli äidiltänsä oppinut ollessansa vielä pieni. Ja hänen äänensä ei vavissut pelosta, vaan kaikui kirkkaana ja puhtaana Jumalan suuren temppelin pilarein ja katon välillä, salolla:

Mun vaatteen riisutaan,
Mun syntin haudataan
Jeesuksen haavahan;
Niin muuttuu raihnaisuuten'
Suurehen kirkkauteen,
Kun nousen haudastan.

Metsässä oli hiljaista ja juhlallisen totista ympärillä ja säveleet kajahtelivat vuorien välissä.

Karjuva karhu pysähtyi. Muutaman askeleen päähän tytöstä se seisahtui kuin sävelten lumoamana. Pyöritellen suurta, karvaista päätänsä edes takaisin seisoi se hetkisen, mutta kääntyi äkisti ympäri ja pötki metsään.

Kauhun lamauttamana seisoi Marit vedessä ja katseli sekä kuunteli, miten kaikki tapahtui ja hänen kertomuksensa siitä pitäjää kierteli.

VIII.

Kerran kun isä, Olli, oli tavannut tyttönsä Latoniemellä, jossa hänellä oli tapana istuskella ja laulella isoisän soittoja, oli Mali-Oosa ryhtynyt hänen kanssansa juttelemaan Jussi-vaarista ja hänen viulustansa. Monta kertaa oli hän aikonut siitä puhua Ollille, mutta tämän ankara juro olento oli hänet siitä pidättänyt. Mutta itse hän oli paljo sitä aprikoinnut, ja mitä vanhemmaksi hän tuli sitä varmemmiksi muodostuivat mietiskelyt.

Nyt hän oli neljäntoista vuotias. Hän oli uhkeakasvuinen ja kehittynyt kuin täysikasvuinen nainen, huolimatta pienirakenteisesta ruumiistansa. Ja pienessä kodissa oli hän nyt kuin emännän sijainen.

Olli oli käynyt harmaaksi ja kumaraiseksi, vaikka hän olikin vielä parhaassa ijässään, ja hänen mietiskelynsä, jotka Martti-herran tuomiopäiväsaarnat olivat saaneet hereille, eivät antaneet rauhaa, vaikkakin ne nyt olivat saaneet tyynemmän ja hiljaisemman muodon.

Viimeksi kuluneena vuonna, nähdessään Mali-Oosan puuhailevan kotosalla samoissa askareissa kuin muinen Elin, ja huomatessansa hänen vähitellen kehittyvän neitoseksi, oli synkkyys mielestä jonkun verran alkanut haihtua. Mali-Oosan tullessa vanhemmaksi, syntyi heidän välillensä jonkunlainen sanaton tuttavallinen suhde. Usein sattuikin, että hän lauleli isoisän soittoja kotona. Hän oli itse tehnyt sanojakin säveleisiin, niin että niistä tuli oikeita lauluja. Olli ei häntä nuhdellut näiden laulujen laulamisesta — päinvastoin tuntui siltä kuin hänellä olisi ollut niistä huvia ja lievikettä.

Oli kaunis ilta aivan juhannuksen jälkeen. Järvi lepäsi tyynenä ja hiljaisena kuin kuvastin, Ollin tullessa soutaen Latoniemen ohitse.

Hän oli ollut järven eteläpäässä pyydyksiä laskemassa, sillä oli käsissä aika, jolloin oli tapana saada kaloja.

Soudellessansa kuuli hän Mali-Oosan niemennenässä laulelevan. Hän suuntasi veneen maalle käsin. Siinä hän istui kyykyllänsä kivellä ja aurinko leikitteli vaaleilla kutreilla. Kun hän kuuli airojen loiskeen huiskutti hän liinaansa.

Olli souti rantaan ja nousi maalle. Mali-Oosa ei antanut häiritä itseänsä. Hän istui ja lauloi — lauloi — lauloi vain itseksensä omituisia säveleitä, niin että säveleet kevätjoutsenina liitivät yli kirkkaan vedenpinnan uinaileviin metsiin.

Olli oli istahtanut kappaleen matkaa metsämaan taa ja kuunteli. Hänen mielensä kävi aina niin kummalliseksi kuullessansa Mali-Oosan laulavan. Oli kuin olisi tuntenut helvetin liekkien sammuvan ja olisi pilkistänyt vilaus taivaan suloisuutta. Oli jotakin sydämen syvyyksissä, joka lauloi armosta ja sovituksesta. Hän ei rohjennut kokonaan kuunnella tuota laulua, sillä Martti-herran oppi helvetin liekeistä oli ainaiseksi sokaissut hänen henkisen näkönsä.

Mutta sittekin — jos ne onnettomuudet, jotka ihmisiä kohtaavat ovat vain Herran kurituksia heidän ja heidän isiensä pahojen tekojen tähden — mitä pahoja töitä olivat sitte pappi, maisteri Callesson ja hänen poikansa tehneet, kun korkeimman rankaiseva käsi niin kovin heihin sattui.

Ehkei Martti-herra ollutkaan oikeaoppinen?

Ollia puistattivat omat ajatuksensa ja hän risti kätensä, pyytäen hiljaisessa rukouksessa anteeksi…

Mali-Oosan laulu oli vaiennut.

Tyttö istui rannalla katsellen kaihosta palavin silmin järvelle…

"Olet jumalalta saanut suuren lahjan, Mali-Oosa. Tuntuu kuin lohdutukselta ja siunaukselta kuulla sinun laulavan."

Olli puhui hiljaa ja epäröiden, ikäänkuin pelkäisi omia sanojansa.

Mali-Oosa kääntyi ja katsahti isäänsä…

Aurinko, joka lekotteli Bergoosan korkeimmalta kohdalta, lähetti punakellertävän juovan Mali-Oosan vaaleiden kutrien läpi. Oli kuin hänen päänsä ympärillä olisi ollut pyhimyksen kirkas kehä. Ja Olli huomasi ensi kerran, miten kaunis hänen tyttärensä oli.

Hänestä tuntui niin kummalliselta. Niin äänetöntä ja hiljaista oli kaikki ympärillä. Kaikki henki rauhaa ja iloa. Lapsi tuolla, eihän hän oikeastansa enää ollut lapsi, vaan nuori nainen, hänhän oli Jumalan lahja — oli hänen lohdutuksensa, apunsa, apunsa ja tukensa. Ettei hän sitä ennen ollut nähnyt! Jumalan armohan se oli — Jumalan armo syntisille, josta hän osalliseksi oli tullut… Oli olemassa armoa — suurellekin syntiselle armoa. Ja sädekehä Mali-Oosan pään ympärillä tuntui hänestä korkeudesta annetulta merkiltä, että Elininkin osaksi, hänen vaimoraukallensa, joka itse oli etsinyt surmaansa, oli tullut sama armo…

Mali-Oosa lopetti hiljaisuuden.

"Vai uskotte niin, isä", hän sanoi hiljaa ja miettiväisenä. "Niin, kyllähän itsekin tunnen sen olevan suuren ja ihanan Jumalan lahjan."

"Mutta isä! Sanohan minulle", tokasi hän äkisti huolestuneella äänellä, "ei suinkaan ollut oikein mitä Ristin sanoi isoisästä?"

"Mitä tarkotat tyttö?"

Olli katsoi puolittain kummastellen, puoleksi huolestuneena Mali-Oosaan, joka yhtäkkiä oli käynyt innokkaaksi ja levottomaksi.

"Hän sanoi, että viulu veti hänet helvettiin."

Mali-Oosa puhkesi itkuun…

Syntyi pitkä äänettömyys. Ristiriitaiset ajatukset pyörivät Ollin mielessä. Pitkien vuosien helvetintuskiin oli tänä iltana ensi kerran pilkistänyt toiveen ja ylhäältä tulevan valon säde. Mutta tuliko se ylhäältä! Eikö se ollut perkeleen pimitystä, että hän joutuisi pois oikeasta uskostansa? Mitä hänen piti uskoa — mikä oli oikein ja mikä väärin?

Mali-Oosan neitseellinen ruumis vavahteli nyyhkytyksistä, ja Olli istui kömpelösti silitellen hänen vaaleata kähäräistä tukkaansa. Tuntui kuin olisi hän kuullut oman äänensä unessa, kun hän alkoi puhua. Sanat häntä karmivat, sillä ne olivat aivan päinvastaisia kuin hänen tähänastinen ajatussuuntansa ja uskonsa, mutta ne antoivat hänelle itsellensä niin eriskummallisen levon ja rauhan tunteen.

"Ei kukaan ihminen voi toista helvettiin tuomita. Ja jos isä syntisin soittoinensa tietämättänsä soitteli jonkun väärille teille, niin hän katkerasti sitä katui. Kyllähän on totta, että hän oli kovin kiintynyt viuluunsa, ja että hän siten kovin teki syntiä Jumalan ensimäistä käskyä vastaan. Mutta Jumala armahtaa syntisiä, ja minä uskon ettei isä viulun tähden kadottanut armoa."

Olli puhui epävarmasti ja soperrellen.

"Uskotteko isä, että viulunsoitto oli syntistä? Eikö sekin ollut Jumalan lahja — ja ettekö tuntenut miten isoisän soitto oli lohdutukseksi ja siunaukseksi, kun murhe pyrki painamaan?"

"Mutta Martti-herra sanoi sen olevan pelkkää perkeleen soaistusta ja soiton olevan saatanan työtä."

Mali-Oosa istui pitkän aikaa aivan äänettömänä. Joukko ajatuksia tunki vastustamattomasti hänen mieleensä ja hän tunsi, ettei hän kaikkia voinut selvittää.

Hänen mieleensä juolahti yhtäkkiä jotakin varhaiselta lapsuutensa ajoilta — kuva, joka oli syöpynyt hänen muistiinsa.

Ylhäällä Bergoosalla hän oli nähnyt isoisän Jussin istuvan ypö yksin, kuunnellen jotakin, jonka vain hän voi kuulla. Hän istui juuri siinä, mihin oli kuopannut sydämensä aarteen, viulunsa.

Oi, nytpä hän ymmärsi, mitä ei voinut yhdeksän vuotiaana käsittää. Viulua hän oli kuunnellut… Hän istui korvessa ja kuunteli, miten vanha ystävä, jonka papin ja oman mielenrauhansa tähden oli kuopannut, soitteli vanhoja säveleitä vanhan kiusatun sydämen lohdutukseksi ja lievikkeeksi. Ja siellä isoisä lopulta olikin saavuttanut rauhan…

Hän oli näyttänyt niin tyytyväiseltä ja onnelliselta viulun soittoa kuunnellessansa. Mutta sitte oli papin helvetinsaarna juolahtanut mieleen — ja sitte oli ahdistus saanut vallan. Silloin oli hän toivottomana raastanut tukkaansa ja partaansa ja väännellyt itseänsä kuin maassa matonen…

Mali-Oosa tunsi kuohuvansa vihasta. Pappi ankaroine oppeineen oli vienyt hengen isoisältä. Pappi oli anastanut parhaan isoisän elämästä ja tehnyt hänestä hourapäisen…

Notkeana hän ponnahti ylös:

"Isä! Ei isoisä tehnyt sellaista suurta syntiä, jolle ei ole anteeksiantoa. Suuremman synnin teki se, joka pakotti hänet kuoppaamaan maahan Bergoosalle parhaan osan itsestänsä."

Olli oli itse istunut ajatuksiinsa vaipuneena. Mutta ne kulkivat hitaasti, ja nyt kun hän kuuli tytön sanat, ei hän niitä ymmärtänyt.

Hiljaa hän meni veneen luo ja lykkäsi sen vesille. Mali-Oosa hyppäsi veneeseen ja istui perään.

Nyt hän äkisti näytti niin iloiselta, että oikein ympärille säteili.

Isä ei voinut käsittää mikä hänen oli. Hänhän vielä äsken oli niin totinen.

Mutta tuon ikäiset tytöthän ovat niin oikullisia…

IX.

Vaikeaksi ja vakavaksi koettelemuksen ajaksi olivat viimeksi kuluneet vuodet käyneet maisteri Callessonille ja hänen perheellensä.

Ensin oli hänen poikaansa Marttiniin merkillisellä tavalla sattunut Jumalan ankara käsi, kun hänestä oli tullut mykkä, tavalla, jota ei kukaan lääkäri voinut selittää eikä parantaa. Ja sitten oli onnettomuuden isku toisensa perästä seurannut.

Ei kesääkään kulunut suden tai karhun kaatamatta pappilan karjalaumaa, ja viiden vuoden kuluessa oli tuli kahdesti raivonnut pappilassa.

Pieni hyväsydäminen pappi, joka kaikessa näki kohtalon sallimuksen, alistui nöyränä Herran rangaistukseen. Mutta hänen hiuksensa olivat vaalenneet ja selkä oli käynyt kumaraiseksi, silmät himmeiksi.

Pitäjillä kulki omituisia huhuja. Sanottiin Pekka Matalaisen lähettäneen noidannuolen, joka oli tehnyt Martin koko eliniäksensä vialliseksi. Sanottiin Pekka Matalaisen poikinensa noituneen pappilan tuleen ja samaten nostattaneen karhut pappilan karjan kimppuun.

Kerrotuinpa varmana asiana Pekka Matalaisen kerran ollessansa Sundsvallissa, saatuansa viinaa eräältä porvarilta juovuspäissänsä kehuneen, että hän "voisi ampua noidannuolen itse Callessoniin, jollei tällä alati olisi kaulassansa tuo kirottu kaulus".

Huhut olivat kyllä tulleet maisteri Callessoninkin korville, mutta hän ei niihin kiinnittänyt huomiota. Hän ei voinut uskoa tuollaisiin perkeleen ja hänen liittolaistensa yliluonnollisiin tekoihin.

Mutta toinen ajatus johtui maisteri Callessonin mieleen, ja se teki hänet syvästi katuvaiseksi ja onnettomaksi. — Hän ei itse ollut uskonut noituuden ja loihtujen mahdollisuuteen ja kumminkin hän oli suostunut niistä tuomitsemaan rangaistusta.

Pekka Matalaista ja hänen poikiansa oli tuomittu väärin, ja tätäpä
Herra ankarassa vanhurskaudessansa nyt rankaisi.

Mielellänsä olisi maisteri Callesson tahtonut tavata suomalaisia, pyytääksensä heiltä anteeksi, mitä vastoin vakaumusta, seuraten vain lakia kirjaimellisesti, oli antanut heidän kärsiä.

Mutta aniharvoinpa näkyi suomalaisia kirkolla. Ja eräänä päivänä kerrottiin Pekka Matalaisen teljenneen pirttinsä oven Matalammilla ja poikinensa lähteneen tallustelemaan Jämtlantiin ja Lappiin käsin. Ehkeivät he koskaan palajaisi.

Maisteri Callesson suri vakavasti, ettei ollut saanut tilaisuutta millään tavoin hyvittää sitä vääryyttä, minkä katsoi tehneensä noille kolmelle suomalaiselle.

Kun senvuoksi Olli tuli kirkolle Mali-Oosan kera, jonka nyt piti käydä rippikoulua, piti maisteri Callesson tätä tilaisuutena, jossa voisi jollakin tapaa sovittaa Pekka Matalaiselle tekemäänsä vääryyttä, tekemällä hyvän työn Pekan veljenpojan tyttärelle.

Hän pyysi senvuoksi Mali-Oosaa pappilaan asumaan ja lupasi hänelle elannon siksi aikaa kuin hän valmistuisi menemään ensi kertaa ehtoolliselle.

Tarjous otettiin tietysti suurella kiitollisuudella vastaan. Olli oli liikutettu papin hyvyydestä ja piti tapausta uutena Jumalan armonosotuksena.

Aina siitä asti kuin oli keskustellut Mali-Oosan kanssa Latoniemellä, oli Olli saanut uutta voimaa ja elämänhalua. Hänestä tuntui kuin veteliä soita kaalaavasta, joka rupeaa tuntemaan kovaa pengertä jalkojensa alla. Hän voi nyt ryhtyä entiseen tapaan töihin ja tuo polttava kalvava pelko, joka alituisesti ennen oli häntä kiusannut ja saanut hänet päiväkaudet kärsimään kauheita sieluntuskia ja yöt näkemään järisyttäviä painajaisunia, oli nyt kadonnut ja sen sijalle oli tullut sarastava ilon ja toivon tunne.

Hänestä tuntui vaikealta jättää luotansa Mali-Oosa, mutta papin osottama ystävällisyys, kun hän tarjosi köyhän suomalaisen tyttärelle kodin pappilassa, täytti Ollin sydämen ilolla, joka osaltansa lievensi eron katkeruutta…

− − −

Miellyttävällä olennollansa, kauniilla äänellänsä ja säteilevällä nuoruuden kauneudellansa voitti Mali-Oosa heti papin ja papin rouvan suosion.

Tuntui kuin olisi hänen mukanansa auringonsäde tullut huoneeseen kaikkien niiden surujen ja koettelemuksien jälkeen, jotka olivat viimeisinä vuosina kohdanneet. Ja maisteri Callesson, joka piti tytön kasvatusta katumuksentekonsa täyttämisenä, ei tyytynyt vain siihen niukkaan kristinopin opettamiseen, joka oli tarpeen "ripille pääsemiseen" vaan koetti jakaa hänelle mahdollisimman paljo tietoja.

Ei hänen vaivannäkönsä ollutkaan turhaa, sillä Mali-Oosa oli ihmeteltävän oppivainen ja luki ihastuksella kaikki, mitä maisteri Callesson vain antoi hänen käsiinsä — vieläpä enemmänkin.

Hänestä tuntui kuin olisi joutunut aivan uuteen maailmaan. Erämaan yksinäisyys oli ennen ollut hänen ainoana seuranansa. Hän ei juuri koskaan ennen ollut muiden kuin sukulaistensa seurassa. Pari kertaa ennen hän oli kyllä päässyt mukaan kirkolle — kerran jouluna ja toiste markkinoilla. Mutta mitä silloin oli nähnyt oli miltei pelottanut häntä. Ja hän oli tuntenut ikäänkuin suurelta helpotukselta, päästyänsä yksinäisyyteen ja ollessansa taas tavallisessa hiljaisessa ympäristössä.

Nyt sitävastoin tuntui hänestä kirkon tienoo aivan toisenlaiselta kuin ennen.

Ja ihmisetkin olivat aivan toisenlaisia nyt kuin silloin.

Markkinamatkalta muisti hän vain juopuneita talonpoikia ja lappalaisia kirjavassa sekamelskassa huutaen ja remuten parveilevan Sundsvallin ja Hernösandin kauppiaiden ympärille, jotka viinan runsaasti virtaillessa huutaen kehuskelivat tavaroitansa, jotka olivat tuoneet täyteensullotuissa kuormareissänsä.

Se oli ollut Mali-Oosasta kamalaa ja pelottavaa.

Kauniimpaa oli jouluna ollut. Kynttilät olivat valaisseet niin kauniisti pienessä kirkossa ja kansa oli laulanut vanhaa jouluvirttä:

"Lapsi syntyi Betlehemis
Siit iloitaan Jerusalemis."

Kaikki oli kuin kaunista unta. Mutta nyt eli hän todellisuudessa.

Useiksi kuukausiksi piti hänen jäädä tänne kylään ihmisten pariin, joita hän ei koskaan ennen ollut nähnyt, mutta jotka olivat ystävällisiä ja hyviä hänelle. Ja hänen piti oppia näkemään ja ajattelemaan toisin kuin ennen — ymmärtämään paljon, mikä ennen oli ollut epäselvää.

Elämä näytti hänestä rikkaammalta ja valoisammalta kuin ennen. Ja hänen povessansa oli jotakin — ääni, jota hän ei oikein ymmärtänyt — joka sanoi, ettei erämaan yksinäisyys ollut suurin onni — ettei korpi koskaan antaisi hänelle sitä mitä tietämättänsä kaipasi…

X.

"Tytössä on jotakin omituista", sanoi maisteri Callesson, joka oli hänen opettajansa ja isällinen ystävänsä.

"Mali-Oosa ei ole muiden tyttöjen kaltainen", sanoivat talollisten pojat, jotka olivat hänen rippikoulutovereinansa.

"Kyllä kuuluu, että Mali-Oosa laulaa", kuiskaili kirkkoväki, kun pyhäisin hänen heleä äänensä kaikui temppelissä yli kaikkien muiden.

Mutta Mali-Oosa ei kuullut, mitä väki ympärillä sanoi. Sillä hänen povessansa kuohui ja kohisi elämää, niin monia uusia ajatuksia ja tunteita, ettei hänellä ollut juuri aikaa ja halua puuttua ihmisten juttuihin. Uusi elämä oli antanut hänelle paljon sellaista uutta, jota hän ennen ei ollut uskonut eikä aavistanut.

Hän oli vain viidentoista vuotias, tullessansa maisteri Callessonin luokse, mutta salojen luonto oli tehnyt hänen mielensä raskaammaksi kuin sen ikäisenä on tapana, ja hän tunsi itsensä lukutoverejansa vanhemmaksi ja kokeneemmaksi.

Juhannusaattoiltana piti heidän "seisoa kirkon käytävällä" ja juhannuspäivänä heidän piti päästä ripille.

Eräänä iltana paria päivää tätä ennen, kun maisteri Callesson päivän työn päätettyänsä istui työhuoneessansa piippua poltellen, koputti joku ovelle.

"Sisään!"

Mali-Oosa astui sisälle kainona ja ujostelevana. Hän jäi äänettömänä pitkäksi aikaa ovelle seisomaan.

"No no, rakas lapseni, tule peremmälle; Mikä sinun tänään on kun näytät niin huolestuneelta?"

Maisteri Callesson puhui hiljaa ja lempeästi kuten tavallisesti rakkaimmalle rippikoululapsellensa.

Hänellä oli tärkeätä puhuttavaa. Ja hän näytti kiihtyneeltä.

Maisteri kuunteli hyväntahtoisena. Ja niinpä hän kertoi kaikki mitä mielessä oli piillyt ja mitä hän lapsuudesta saakka oli miettinyt ja ollut huolestunut — mutta minkätähden sitä hän ei itsekään tiennyt. Hän kertoi itsestänsä ja elämästänsä, isästä ja isoisästä, viulunsoittajasta ja miten oli nähnyt hänen ahdistuksensa ylhäällä Bergoosalla, jossa hän lopuksi yksinäisyydessä oli kuollutkin.

"Enpä tiedä mistä se johtuu", hän lopetti, "mutta en koskaan voi päästä vapaaksi noista ajatuksista. Tuntuu kuin minun ja isoisän kohtalot jollakin merkillisellä tavalla olisivat yhdessä. Tiedänhän ettei ole olemassakaan kohtaloa, vaan että hyvä Jumala johtaa — mutta kun olen niin omituisen huolestunut. Se on minua kiusannut siitä asti kun olin tämän korkuinen" — hän näytti kädellänsä — "ja vieläkin se kiusaa. En saa rauhaa. Naapurin Ristinin sanat: Viulu se hänet helvettiin veti, soivat korvissani."

Maisteri Callesson istui mietiskellen. Oli totta ettei Mali-Oosa ollut muiden kaltainen.

Hän tuli ajatelleeksi kertomusta, jonka oli kuullut Lyckselen tienoilla, metsähisestä, joka oli muuttunut ihmiseksi. Rovasti Öhrling oli sen kertonut ja itse ollut vakuutettu kertomuksensa todenperäisyydestä.

Niinpä niin — paljon ihmeellistä tapahtuu saloilla.

Maisteri Callesson hymyili omille ajatuksillensa. Hänhän näki hyvin, että Mali-Oosa oli tavallinen ihmislapsi, jonka kuitenkin luonto ja asianhaarat olivat tehneet toisten mittapuiden mukaan kuin muut.

Mutta oikea pieni metsänneito hän silti oli.

Maisteri vilkaisi salavihkaan häneen, kun hän siinä kertoili. Kaunis kuin pieni kuningatar, huolimatta puutteellisesta pukimestansa ja sanansa hän sommitteli vallan toisin kuin kylän naiset.

Mali-Oosa puhui yhä edelleen.

"Pastori, olen tuota kaikkea ajatellut. Uskon, että jos äiti ja isoisä joutuisivat kadotukseen, silloin ei minunkaan kannata käydä ripillä. Sillä silloinhan on minun kuitenkin mentävä samaa tietä."

Hänen äänessään kuului kuin kylmää uhmaa. Mutta vain silmänräpäyksen ajan. Sitte hän kumartui ääneensä nyyhkyttäen.

"Pastori — sanokaa — pastori! Ei suinkaan äitiä tuomita iankaikkiseen kidutukseen sen vuoksi ettei hän sietänyt korven yksinäisyyttä — ja eihän isoisää tuomittu viulun tähden helvettiin."

Äänessä kuului epätoivoa.

Maisteri Callesson tunsi olevansa vaikeamman tapauksen kanssa tekemisissä kuin koskaan ennen.

Kauan ja sydämellisesti puhui hän itkevälle Mali-Oosalle. Hän tunsi povessansa jotakin lämmintä ja lempeätä, eikä hänen mieleensä johtunut ainoatakaan lain ankaraa sanaa, ainoastaan evankeliumin lempeätä mieltärauhottavaa palsamia. Hän tiesi puhuvansa lapselle, josta tiesi ettei se juuri kriitillisimpänä aikanansa ollut saanut haastaa äidillensä huoliansa, ja hän puhui niin että itsekin lämpeni.

Soitto oli Jumalan eriskummallinen, ihmisten lohdutukseksi ja virkistykseksi antama lahja, joka muistutti taivaallisia riemuja, siellä missä iäisesti kuuluisi kultaisten soitinten ääni ja autuaitten laulu. Ei soitto ole syntiä. Mutta, jos ihmisen sydän niin kiintyy soittoon, joka kumminkin on maallista, että se vierottaa hänet Jumalasta, silloin hän tekee syntiä Jumalan ensimäistä ja suurinta käskyä vastaan: "ei sinun pidä muita jumalia pitämän minun edessäni". Mutta sillekin synnille on olemassa armo, jos ihminen vain nöyrtyy Herran edessä.

Mali-Oosa keskeytti.

"Niin, mutta soittohan on Jumalan lahja — onko Jumala siis ollut niin ymmärtämätön, että on antanut ihmiselle jotakin hyvää, joka hänet voi Jumalasta vierottaa?"

"Hyvääkin voi käyttää pahuuteen — mutta se ei ole luojan vaan ihmisen syy. Mutta toivokaamme, että Jumala armossansa on antanut rauhan ja anteeksiannon sekä äitiraukallesi että isoisällesi. Ukkohan uhrasi rakkaimman omaisuutensa, viulun, vain siksi, että hän luuli Jumalan sitä häneltä vaativan. Ja vaikka hän sittemmin silloin tällöin kävi paikalla, johon oli viulun kuopannut, niin sehän oli ymmärrettävä inhimillinen heikkous, jota Jumala ei suinkaan tuomitse. Sillä kaikkihan olemme ihmisiä…"

Pappi vaikeni äkisti. Hänestä tuntui kuin olisi puhunut vastoin omaa oppiansa ja vakaumustansa.

Varmaankin oli tässä suomalaismetsien tytössä jotakin merkillistä.

Mali-Oosa oli lakannut itkemästä.

Hän nousi seisoallensa ja meni lämpimästi puristamaan maisteri
Callessonin kättä.

"Kiitos herra pastori! Olette tehnyt minulle paljon hyvää, josta Jumala palkitkoon Teitä!"

Ja sitte hän katosi hiljaa kuten oli tullutkin.

Maisteri Callesson katseli kauan hänen jälkeensä ihmetellen…

XI.

Senvuoksi, että Mali-Oosa asui pappilassa ja että maisteri Callesson ja hänen lempeä rouvansa Eva pitivät tyttöä kuin omana lapsenansa, toveritkin kohtelivat häntä jonkunlaisella kunnioituksella, jota ei köyhä suomalaisen uutisasukkaan tyttö suinkaan muuten olisi saanut osaksensa.

Tultuansa nuorisoparveen näytti kuin hän olisi sen itseoikeutettu hallitsijatar.

Ensimäisenä hän oli kaikessa. Maisteri Callessonin opetus oli ollut erittäin hedelmiä tuottavaa, ja välistä maisteri itsekin hämmästyi nopeista sattuvista vastauksista. Ja jos oli kyseessä leikki ja teuhaaminen ei kukaan voinut hänen kanssansa kilpailla.

Mutta välistä hän kävi kovin ujoksi ja kainostelevaksi. Oli kuin olisi suuri yksinäisyys metsistä käsin häntä huutanut — ja hänet valtasi omituinen raskasmielinen kaiho, joka voi hänet kesken iloisinta rallatusta panna hyräilemään surunvoittoista säveltä, joka sai leikkiä laskevat ja hälinää pitävät nuoret surumielisiksi.

Pitkin pitäjää puhuttiin paljo Mali-Oosan eriskummallisesta laulunlahjasta.

Ja varmaankin ihmiset menivät mieluummin kirkkoon kuuntelemaan Mali-Oosan heleätä ääntä kuin kuullaksensa maisteri Callessonin sydämellisiksi tarkotettuja, mutta silti kuivia saarnoja.

Korkeana ja vahvana kaikui hänen äänensä pienessä temppelissä, ja hän lauloi riemuiten siitä, että Jumala oli hänelle antanut tämän lahjan ennen muita ihmisiä, lohduttaaksensa ja tuottaaksensa laulullansa hilpeyttä.

Rippikoulutovereissa ei ollut ketään, ei edes tyttöjen joukossa, joka ei olisi pitänyt Mali-Oosasta ikäänkuin hän olisi ollut ylhäisempi ja parempi, huolimatta siitä, että hän vain oli köyhän suomalaisen tytär. Ja kun hän juhannusaattoiltana seisoi etumaisena käytävässä yksinkertaisessa mustassa hameessansa, jonka oli saanut papinrouvalta, ei ollut ketään, ei toveria eikä seurakuntalaista, joka olisi ollut pahoillansa siitä, että Mali-Oosa, köyhin kaikista, oli saanut käytävässä kunniasijan ennen kaikkia pitäjän rikkaimpia talollisten tyttäriä.

Ja kyyneleet silmissä näki Olli, joka saloilta tallusteli kirkolle katsomaan tyttärensä ripillepääsyä, mitenkä Mali-Oosaa yleensä pidettiin suuremmassa arvossa kuin muita.

"Se on armoa", hän mutisi itseksensä, — "pelkkää armoa"…

XII.

Oli ollut tarkotuksena, että Mali-Oosa seuraisi isäänsä Ollia kotiin heti juhannuksen jälkeen. Mutta kun he jo olivat lähtövalmiina, sattui että muuan pappilan palvelustytöistä sairastui. Ja Mali-Oosan, joka nyt oli käynyt ikäänkuin pastorin omaksi lapseksi, täytyi tietysti jäädä piian tilalle. Eihän hän voinut jättää pastorinrouvaa pulaan — rouvaa, joka oli hänelle ollut niin hyvä.

Niinpä Olli sai mennä kotiinsa metsille yksinänsä.

Yksin — niin, nytpä vasta hän huomasi miten yksin hän siellä eleli. Pekka Matalainen poikinensa oli kadonnut Jämtlannin metsiin. Huhut tiesivät, että he olivat Kallissa alkaneet raivata uutistilaa, ja luultavaahan oli, etteivät he enää koskaan palajaisi. Velimies Sigfrid oli lähtenyt säkki selässä kylille pikku kauppaa käymään. Olli käsitti kylläkin, ettei hän sitä tehnyt niin paljo voitonhimosta kuin päästäksensä Ristinistä ja likaisesta kodista.

Ristin oli tunturilappalaissukua ja tunturilappalaisnaiset käyvät vanhempina yhä likaisemmiksi ja riitaisemmiksi. Marttinin käynnistä Matalalammella johtuva herätys oli kadonnut yhtä äkisti kuin oli tullutkin, sillä "lappalainen muuttaa nopeasti karvaansa".

Jos Mali-Oosa jäisi kylään — silloinhan hän jäisi enemmän ypösen yksin kuin milloinkaan ennen. Ja Mali-Oosanhan täytyi jäädä. Hänhän näki, että tyttö paremmin sopi pappilaan kuin kotia harmajaan Matalalammen pirttiin.

Jospa Elin olisi elänyt!

Hän tunsi äkisti, ettei ollutkaan niin kovin vanha. Parhaissa voimissaanhan oli — vasta parahiksi viisikymmentä.

Noista ajatuksista ei hän luopunut — ja niinpä hän eräänä kauniina päivänä suuntasi matkansa erästä Helsinglannin rajalla olevaa suomalaista uutistaloa kohti Finnsjöniin. Hän tiesi täällä olevan lesken, joka hänelle sopi.

Hän kosikin ja sai myöntyvän vastauksen.

Ja sitte mentiin maisteri Callessonin luo kuulutuksen tekoon.

Mali-Oosa oli ihmeissään suuresta uutisesta. Mitään sellaista ei hän olisi voinut ajatellakaan.

Hänen äänensä oli miltei nuhteleva, kun hän puhutteli Ollia. Ja tämä tunsi häpeävänsä tytärtänsä, istuessaan lakkiansa hyppysissään pyöritellen.

"Hm — minusta tuntui että jään niin yksin sinne nyt kun sinä läksit pois…"

"Mutta minähän tulen takaisin…"

"Hm — hm. Arvelin että sinäkin pian, tuota hm, menet naimisiin…"

Hän silitteli hyväillen tyttärensä kättä kuin olisi pyytänyt anteeksi.
Ja sitte ei siitä asiasta enää puhuttu.

Mali-Oosa jäi pappilaan.

− − −

Kylä ei ollut suuri.

Vain viisi, kuusi naapuria, jotka asuivat etäällä toisistansa.
Pieni valkea kirkko sijaitsi metsikössä kunnaalla Borgsjönin luona.
Muinaisina aikoina oli siinä ollut pakanallisen ritarin linna — niinpä
tarina kertoi, mutta nyt kohosi kristillinen temppeli sen raunioilla.

Aivan kirkon lähettyvillä oli pappila. Ja lähinnä pappilaa oli suurtilallisen Jon Mikaelin talo.

Mali-Oosa oli ollut kahden Jon Mikaelin lapsen, Olinan ja Antin rippikoulutoveri.

Olina oli Mali-Oosan ikäinen ja tyttöjen kesken syntyi sydämellinen ystävyyssuhde, joka ei suinkaan rippikouluajan jälkeen lakannut.

Antti oli kokonaista viisi vuotta Mali-Oosaa vanhempi. Hän oli kookas ja pulska poika, väkevä kuin karhu ja taitava kaikkeen muuhun — paitsi lukemiseen. Maan muokkaamisen, eläinten jälkien selvittelemisen metsässä, linnun ampumisen lennossa — ne hän taisi, mutta lukeminen oli hänelle kiusan kappale.

Monena vuonna peräkkäin "lähetettiin hänet kotiin" puuttuvan taitonsa tähden ja Jon Mikael ukko piti sitä pojalle aika suurena häpeänä. Nyt oli Antti lopultakin päässyt ripille, mutta siitä hänen oli kiittäminen Mali-Oosaa. Sillä hän oli lomahetkinänsä auttanut kömpelöä poikaa selviämään Svebeliuksen katekismuksen vaikeatajuisista opinkappaleista ja hänen yksinkertaisia suoraan asiaan käypiä selityksiänsä oli Antti paljoa helpommin ymmärtänyt kuin maisteri Callessonin monia oppineita selvittelyjä.

Mali-Oosalla oli tapana usein käväistä Jon Mikaelin luona kun hänellä oli vapaata hetkinen. Ja aina hän oli tervetullut vieras. Sekä ukko Jon Mikael että hänen vaimonsa pitivät tytöstä hänen iloisen olentonsa ja kauniin äänensä vuoksi, ja Olina sekä Anttihan olivat hänen parhaita ystäviänsä.

Antti ei juuri ollut monisanainen, mutta kun hän katseli Mali-Oosaa, paloi silmissä omituinen tuli.

Mali-Oosa oli ollut pappilassa kolme vuotta.

Sattui sitten että karjakoksi aiotulle tytölle tuli este.

Mali-Oosa ja Olina olivat usein jutelleet, että olisi hupaista maata kesäisin karjamajan parvella, ja nyt oli päätetty, että molempien tyttöjen piti ruveta karjatytöiksi siksi kesäksi.

Jon Mikaelilla ja maisteri Callessonilla oli yhteinen karjamaja
Bergoosalla ja täällä piti Mali-Oosan ja Olinan olla.

Molemmat tytöt pitivät tuota elämää ihanana. Oli niin kaunista korkealla kylän yläpuolella. Ja Mali-Oosa saattoi Bergoosan korkeimmalta paikalta nähdä vanhan suomalaiskylän alhaalta, josta nyt savu kohosi vain yhdestä ainoasta pirtistä.

Kaihon tunne valtasi hänet väliste istuessansa ylhäällä, missä oli nähnyt isoisän tuskissansa ja epätoivossa kiemurtelevan ja katselussansa järvelle, joka lepäsi kuin pienenä sinervänä pilkkuna metsässä.

Isä raukka — kovin yksinpä hän oli.

− − −

Sattui usein lauantai-illoin, että kylän nuoriso tuli Bergoosan karjamajalle. Ja silloinpa oli hauskaa. Mali-Oosa ja Olina olivat pitäjän kauneimmat tytöt — ja senpävuoksi kylän nuoret miehet niin helposti tänne löysivät.

Monet pyörivät Mali-Oosan ympärillä. Ja hänen olisi vain tarvinnut ojentaa kätensä, niin olisi joutunut hyviin naimisiin.

Mutta hän ei tahtonut.

"Mali-Oosa ei pojista välitä", sanottiin.

Mutta se ei ollut totta. Yhdestä pojasta hän välitti — yhdestä ainoasta. Suuresta, väkevästä, mutta kömpelöstä pojasta, jonka hän nopeammin käsittävänä oli johdellut läpi Svebeliuksen katkismuksen sokkelojen. Tuosta tummasilmäisestä pojasta, jonka silmät voivat puhua suun vaietessa — rippikoulutoverista Antista.

Hän tiesi poikaa rakastavansa. Hän tunsi tahtovansa kiertää käsivartensa hänen korkean kaulansa ympärille ja suudella häntä — suudella häntä ja kuulua hänelle elämässä ja kuolemassa.

Ja hän?

Eipä hän koskaan ollut tytölle puhunut rakkausseikoista. Mutta katsellut häntä hän oli. Ja hän oli pojan silmistä sen lukenut jo kauan, kauan sitte. Hän oli sen nähnyt, vaikkei suu sanaakaan virkannut ja vaikka hän mieluummin tahtoi välttää häntä kuin pyrkiä seuraan…

XIII.

Niinpä kesä kului, ja syksy teki tuloa.

Eräänä päivänä Olina oli mennyt kylään voikantamusta viemään ja piti jäädä sinne vuorokaudeksi.

Oli kaunis Briitanpäiväilta.

Mali-Oosa, joka nyt oli yksin karjamajalla ja jolla senvuoksi oli kaksinkertainen työ, oli juuri lopettanut lypsämisen ja istui kyyristyneenä maitokellarin katolla ja huhuili.

Hänestä oli hauskaa kuunnella oman äänensä paisuvina ja hiljenevinä aaltoina kajahtelevan vuorien väliä.

Se kuului kuin virren laululta metsässä. Syvänä kolmisointuisena säveleenä hän huikkaili vanhaa paimenlaulua:

Ptruu Kirjo,
Ptruu Karjo
Ptruu haikia Haluna
Ptruu Kellokas…

Ptruu Kellokas, vastasi kaiku Konkleveltä ja Hjuloosalta. Ptruu Kellokas, riemuitsi metsästä, joka seisoi hiljaisena odotellen, pimeän läpikuultavina harsomaisina usvina kohotessa maasta…

Viimeisten ääniaaltojen vaiettua etäisyyteen, heräsi erämaan kaiku uudelleen eloon.

Laukaus pamahti. Ja aivan lähellä. Kukahan se mahtoi olla? Mali-Oosa karahti pystyyn tähystellen metsään sille taholle, josta odotti metsämiehen tulevan näkyviin.

Eikä hänen kauan tarvinnut odottaa.

Antti tuli metsänreunalta pyssy selässä heilutellen kädessänsä koppeloa, jonka juuri oli ammunnut.

Tapaaminen tuntui hauskalta, ja Mali-Oosa kiiruhti panemaan pöytään parhaan minkä taisi, kestitäksensä ystäväänsä ja rippikoulutoveriansa.

Antti istui ja söi hyvällä ruokahalulla. Hän oli samoillut metsiä aina edellisen päivän aamusta asti. Edellisen yön hän oli nukkunut Matalalammella — hänellä oli terveisiä sieltä Mali-Oosalle.

Hän oli aikonut täällä tavata Olinaa, mutta nyt sai kuulla hänen menneen kylään.

"Tyhmästi, että sivuutimme toisemme…"

Antti haasteli lyhyesti ja töykeästi syödessänsä. Ja Mali-Oosa istui aivan äänettömänä ja vain katseli häntä.

Äkisti tuli joukottain ajatuksia ja tunteita, joita hän turhaan koetti selvittää. Hän ei kuullut mitä Antti sanoi — katseli vain häntä — katsoi ja katsoi lempeine, sinisine silmineen, joissa loisti tuli, jota ei voinut pidättää.

Hän tunsi itsensä samalla niin pieneksi — niin pieneksi ja avuttomaksi kuin lapsi. Hänellä täytyi olla joku, johon voi turvautua, kiintyä — niin väkevä ja nuori mies kuin Antti. Eikä vain hänen kaltaisensa, vaan juuri hän, hän eikä kukaan muu koko maailmassa.

Veressä oli kuumetta ja silmät loistivat kosteina.

Antti katsahti häneen — ja tyttö kumartui pöydän yli kasvot polttavan hehkuvina.

— Mitenkä sinä voit Mali-Oosa? Ethän vain ole sairas?

Antin ääni tuntui levottomalta, ja hän meni hiljaa Mali-Oosan luo ja laski epäröiden kätensä hänen vaaleille hiuksillensa.

Mali-Oosan ruumis vavahti hillitystä nyyhkytyksestä.

Antti seisoi hämillänsä ja kummastellen. Mutta kun hän näki surun, jota hän ei käsittänyt painavan tuota pehmoista, hentoa naista, jota hän rakasti enemmän kuin mitään muuta maailmassa, niin hänenkin sydämensä täyttyi. Tuntui kuin siellä olisivat taistelleet syvin suru ja suurin ilo. Mikä Mali-Oosaa painoi, sitä hän ei ymmärtänyt — hän vain tunsi, että tämä oli pieni ja heikko, hän itse suuri ja väkevä. Hänen täytyi lohduttaa ja auttaa.

Ja tietämättä itsekään mistä sanat sai, hän puhui — ensin lohduttaaksensa surua, jonka laatua hän ei ymmärtänyt — mutta sitte tuli samalla esille, mitä hän itse oli kantanut niinä kolmena vuonna, jotka oli Mali-Oosan tuntenut, mutta jota hän ei koskaan ollut rohjennut muille ilmaista. Hän rakasti Mali-Oosaa. Mutta hän tiesi, ettei Jon Mikael, niin paljo kuin tytöstä pitikin, koskaan sallisi poikansa menevän naimisiin köyhän suomalaisen uutisasukkaan tyttären kanssa. Johan Mikael oli tottunut siihen, että häntä toteltiin, sillä hän oli pitäjän rikkain talonpoika. Ja hän oli aikoja sitte valinnut Antille vaimon…

Ei ollut asettumista isän tahtoa vastustamaan. Senpävuoksi Antti olikin vaiennut. Mitä hän tunsi, sitä ei kenenkään tarvinnut tietää — kaikkein vähimmin Mali-Oosan. Mutta häntä hän rakasti — häntä eikä ketään muuta. Ja kyllähän hän sen sittekin tiesi…

Mali-Oosa oli lakannut nyyhkyttämästä Antin puhuessa.

Hän istui kelmeänä ja liikutettuna ja tuijotti jäykistynein katsein eteensä Antin ohi, joka seisoi alakuloisena, kasvoillansa sellainen ilme kuin olisi tiennyt tehneensä suuren rikoksen…

Yhtäkkiä kavahti hän pystyyn hurjasti huudahtaen ja kietoi käsivartensa
Antin kaulaan:

Auta minua — pelasta minut!

Hän vaipui pyörtyneenä pojan syliin, ja tämä kantoi hänet hellävaroen seinään kiinnitettyyn lavasänkyyn.

Oli puolipimeä kuin hän virkosi.

Antti istui sängynreunalla pidellen hänen kättänsä. Mitä oli tapahtunut? Hän katseli hämmästyneenä ympärillensä.

Sitte hän muisti.

Hän oli nähnyt jotakin kauheata. Hän oli istuvinaan ja laulelevinaan Latoniemellä. Aurinko paistoi Bergoosan korkeimmalta laelta. Hän katsahti sinne — ja samalla hän näki isoisän, Jussi-vaarin, verisenä ja menehtyneenä jättiläismäisenä, nousevan ylös ja viittovan häntä.

Oi, kaikkihan oli vain mielikuvitusta. Mitenkä hän siitä oli saattanut niin peljästyä.

Antti kumartui hänen ylitsensä.

Miten on laitasi Mali-Oosa?

Hymyillen ojensi tyttö kätensä häntä kohti.

"Antti — tulehan — saat maata täällä, luonani…"

XIV.

Mali-Oosa oli viimeaikoina käynyt harvasanaiseksi ja omituiseksi. Hänen laulunsa — jos joskus saatiin hänet niitä laulamaan — olivat kaihomielisiä, eikä auttanut, että maisteri Callesson ja hyvä papinrouva kaikin tavoin koettivat häntä ilahuttaa.

Talvi kului synkkänä ja kevät tuli, eikä Mali-Oosan mieli vain näyttänyt keventyvän.

Mali-Oosa oli pyytänyt pastorilta saada tänäkin vuonna olla karjanhoitajana.

Maisteri Callesson ei olisi tahtonut laskea häntä yksinäisyyteen.

"Sinä olet liiaksi äitisi kaltainen — sinä et siedä salojen yksinäisyyttä. Mielesi käy synkäksi ja raskaaksi…"

Mutta hän ei ollut antanut perään ja niinpä oli hän saanut luvan mennä — kumminkin ehdolla, että Olina tulisi mukaan.

Johan Mikaelin luona oli nyt suuret puuhat, sillä siellä valmistettiin häitä. Talon poika, Antti menisi juhannuksena naimisiin. Oli jo kerta kuulutettukin.

Miltei koko pitäjän väki oli kutsuttu, sillä suuret häät piti tuleman.
Rikas avioliitto piti solmittaman.

Sekä Jon Mikael että Olina olivat pyydelleet Mali-Oosaa tulemaan laulelemaan Antin häihin. Mutta Mali-Oosa jyrkästi kieltäytyi. Hänen piti mennä karjamajalle.

Jon Mikael ei tahtonut mielellänsä laskea lehmiä karjamajoille yhden paimenen kera. Sanottiin jo nähdyn karhuja, ja mitä tekisi Mali-Oosa, jos karhu tulisi.

"En pelkää karhua", hän vastasi. "Olenhan jo kerran ennen ollut karhun kanssa tekemisissä."

"Niin niin", mutisi Jon Mikael. "Karhu kuuluu pitävän kauniista tytöistä ja laulusta."

− − −

Niinpä sai Mali-Oosa yksin mennä metsään, kun suurtilalla par’aikaa
Antin häitä valmisteltiin.

Mali-Oosa itki painautuessaan saloille. Sillä hän tiesi, mitä ei kukaan muu ollut aavistanut — jota ei kukaan saanut aavistaa — että hänestä tulisi äiti.

Hän ei edes Antille ollut sitä sanonut.

Kaikkihan oli hänen syynsä. Hän ei ollut syypää, sillä vapaaehtoisesti oli hän pojalle antautunut. Ja yksinpä hän onnettomuudenkin kantaisi.

Oi kuinka monta kuukautta levottomuutta ja ahdistuksen tunnetta! Mutta hän oli pysynyt vankkana. Ei kukaan ollut huomannut mitään. Joskus oli kyllä sanottu: "Mali-Oosa on tullut niin erilaiseksi viime aikoina?" Mutta eipä kukaan ollut johtunut epäilemään, mitä oli tapahtunut — ja mitä vasta tapahtuisi…

Hänhän ei koskaan seurustellut kylän poikien kanssa — vaikka he hänen kintereillänsä juoksentelivat. "Mali-Oosa ei pojista välitä", sanottiin tuon tuostakin. Ja hänen siveyttänsä ei kukaan rohjennut epäillä.

Siveys — siveys!

Hän nauroi kovaan ja katkerasti. Mitäpä ihmiset siveydestä tiesivät — ja hyvästä sekä pahasta.

Hänhän tiesi, että sen mitä oli tapahtunut pitikin tapahtua. Eikä tuo synti ollut eikä väärin.

Hänen laitansa oli sama kuin isoisän ja viulun. Nyt hän ymmärsi, että heidän kohtalonsa kuuluivat yhteen. Hänen oli pakko soittaa — hän oli tuon lahjan saanut ja siksipä niin piti tapahtua. Hän itse oli saanut rakkauden lahjan ja se soitteli vastustamattomalla voimalla hänen povessansa.

XV.

Juhannusaatto…

Jon Mikaelin talo on täpötäynnänsä meijuja ja kunniaportteja. Viulut ja huilut vinkuvat, kotitekoinen olut virtoina juoksee ja kaikki on remuavana riemuna.

Luhdissa karkelottaan vauhdilla ja korkojen kopinalla ja suuressa tuvassa on katettuna suuri pöytäjono täynnänsä kaikenlaista jumalanviljaa. Ei sovi kitsastella tänään, kun Jon Mikaelin poika, Antti, menee naimisiin pitäjän rikkaimman tytön kanssa…

− − −

Mutta Bergoosalla makaa yksinäinen naisraukka, kiemurrellen sielun ja ruumiin tuskissa.

Hän on Mali-Oosa, joka yksinäisyydessä on tullut äidiksi…

XVI.

Viikkoa jälkeen juhannuksen, kun häät olivat menneet ohi, tuli Olina karjatuville.

Täällä olivat asiat huonosti.

Mali-Oosa oli niin sairaana, että töin tuskin voi pysyttäytyä pystyssä. Mikä häntä vaivasi, sitä Olina ei käsittänyt. Sillä Mali-Oosa oli niin kummallinen. Hän puhui sekavia sanoja ja kulki kuin unissansa.

Alinomaan hän puhui isoisän viulusta. Ja paraikaa kävellessänsä saattoi hän siepata äkisti Olinaa käsivarresta ja kysyä:

"Sano Olina! Etkö kuule kuinka isoisän viulu soi tuolla Bergoosalla?"

Mutta Olina ei mitään kuullut…

XVII.

No, hälinä syntyi koko pitäjässä!

— Sehän oli vallan kauheata! Kukas olisi sellaista voinut luulla Mali-Oosasta, siveellisestä kauniista Mali-Oosasta, jolla oli enkelin ääni kirkossa laulaessansa ja joka ei koskaan ollut muiden kaltainen — aina parempi, kauniimpi?

Hänet oli vangittu lapsenmurhasta. Ja hän oli syvästi katuen rikoksensa tunnustanut.

Se oli tapahtunut syyskesällä:

Olina ja Mali-Oosa olivat paimentaneet lehmiä Bergoosalla, korkealla, missä vanhalla palolla oli hyvä laidun. Juuri tuolla laella olivat tytöt tavanneet pari kylän poikaa, jotka olivat metsästämässä. Tytöt juttelivat poikien kanssa ja koirat juoksivat sill'aikaa ympäri.

Silloin alkoi eräs koira kaapia kiihkesti multaa.

Mali-Oosa oli käynyt kalman kalpeaksi ja seisoi kuin kivettyneenä. Mutta sitte oli hän töytännyt sinne, nakannut koiran syrjään ja ytimiä myöten vihlovin äänin huutanut:

Anna olla minun lapseni! Älä koske minun lapseeni!

Ja sitte oli hän tiedotonna lyyhistynyt maahan.

Pojat kalvoivat paikkaa ja löysivät Mali-Oosan lapsen vanhan viulun kappaleiden vierestä…

XVIII.

Niinpä oli Mali-Oosan kuoltava telottajan kirveeniskusta.

Lain mukaan piti hänet mestattaman ja sitte teilattaman, sillä hän oli kajonnut veriheimolaiseen.

Mutta tuomarit armahtivat häntä nuoruutensa ja suuren kauneutensa tähden. Teilin ei pitänyt hänen kaunista ruumistansa tekemän muodottomaksi, mestauspölkyllä kärsittyänsä rangaistuksensa.

Bergoosalle, missä rikos oli tapahtunut, pantiin mestauspölkky. Paljon kansaa oli kokoontunut ja tunkeili piikkiaidan ympärillä.

Tuolla tuli Mali-Oosa pyövelin taluttamana. Tyyneeltä ja ujostelemattomalta hän näytti ja katse samoili etäisyyksissä. Hänen oikealla puolellansa kävi ukko Callesson, kumaraisena ja harmaana. Hänen oli valmistettava rakkaimpaa rippikouluistansa viimeiselle vaikealle matkalle. Hänelle tämä oli ollut kova isku, sillä Mali-Oosa oli käynyt hänelle rakkaaksi kuin tytär.

Vapisevin äänin puhui hän aina viimeiseen asti lohdutuksen sanoja
Mali-Oosalle.

Ympäriltä kokoontuneiden parvesta kuului itkua ja vaikerrusta. Sillä kaikki pitivät Mali-Oosasta. Ei kukaan voinut auttaa — oli kurjan kurjaa nähdä Mali-Oosa tässä alennustilassa.

Mutta Mali-Oosa itse ei itkenyt. Hänen ylitsensä lepäsi rauha. Ei mikään häntä enää ahdistanut Kaikki oli vaipunut unhon mereen. Ympärillä olevan kansan näki hän kuin sumussa ja papin sanat sekä kansan valitukset kuuli hän vain kuin etäisen kosken kohinana.

Mutta yhtäkkiä — juuri mestauslavalle noustessansa — heräsi eräs lapsuudenmuisto.

Hän oli seisovinansa Multasuon metsässä kaikessa onnettomuudessansa ja alastomuudessansa, ja kuolema, erämaan karvaisen pedon muodossa uhkasi. Sama tunne kuin silloin valtasi hänet. Ja samalla hän muisti äidin vanhan virren, joka merkillisellä tavalla oli pelastanut hänet pedon kynsistä. Kirkkaalla, puhtaalla äänellään alkoi hän nytkin laulaa. Ympärillä kävi hiiskumattoman hiljaiseksi — vain jokunen nyyhkytys kuului.

Mutta yli kansan nyyhkytysten ja kuusien huminan kuului sorahtamatta vahvana ja kirkkaana Mali-Oosan ääni, kun hän lauloi omaa kuolinvirttänsä:

Mun vaatteen riisutaan,
Mun syntin haudataan
Jeesuksen haavahan;
Niin muuttuu raihnaisuuten'
Suurehen kirkkauteen,
Kun nousen haudastan…

XIX.

Matalalammen suomalaiset ovat jo aikoja sitte hävinneet, ja heidän muistonsa elää vain tarinoina.

Ja tarinoissa elää Mali-Oosan muisto.

Sanotaan, että jos siihen paikkaan, jossa pahantekijä on surmattu, kasvaa havumetsää, niin se on merkki, että pahantekijä kuoli synneissään ja joutui kadotukseen. Mutta jos siihen kasvaa lehtimetsää, on mestattu saanut korkeimman luona armon.

Siellä, missä Mali-Oosa menetti henkensä, kasvaa nyt rehevä koivikko — ainoat koko Bergoosalla.

Se on merkkinä siitä, että Jumalan armo on suurempi kuin inhimillinen oikeus.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RUOTSIN SALO-SUOMALAISIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- RUOTSIN SALO-SUOMALAISIA

- SISÄLLYS:

- SUOMALAISELLE LUKIJALLE!

- VILPPU HILTUINEN

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- MALI-OOSA.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE