The Project Gutenberg EBook of Elegyes gyüjtések Magyarország és Erdély különbözo részeibol (Nép, by László Arany and Pál Gyulai This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you'll have to check the laws of the country where you are located before using this ebook. Title: Elegyes gyüjtések Magyarország és Erdély különbözo részeibol (Népköltési gyüjtemény 1. kötet) Author: László Arany Pál Gyulai Release Date: October 7, 2014 [EBook #47073] Language: Hungarian Character set encoding: UTF-8 *** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ELEGYES GYÜJTÉSEK *** Produced by Albert László, Robert Mouris, Judit Bíró and the Hungarian Distributed Proofreading Team (http://dphu.aladar.hu) from page images generously made available by the Google Books Library Project
A tartalomjegyzék a XI. oldalon található.
Az eredeti képek elérhetők innen: http://books.google.com/books?id=0GtUAAAAcAAJ.
Facebook oldalunk: http://www.facebook.com/PGHungarianTeam.
MAGYAR
NÉPKÖLTÉSI GYÜJTEMÉNY.
MAGYAR
NÉPKÖLTÉSI GYÜJTEMÉNY.
UJ FOLYAM.
A KISFALUDY-TÁRSASÁG MEGBIZÁSÁBÓL
SZERKESZTIK ÉS KIADJÁK
ARANY LÁSZLÓ ÉS GYULAI PÁL.
I. KÖTET.
PEST.
AZ ATHENAEUM TULAJDONA.
1872.
SZERKESZTETTÉK
ARANY LÁSZLÓ ÉS GYULAI PÁL
PEST,
AZ ATHENAEUM TULAJDONA.
1872.
Pest, 1872. Nyomatott az Athenaeum nyomdájában.
A Kisfaludy-társaság 1861-ben elhatározta, hogy magyar népköltési gyüjteményének uj folyamát inditja meg és szerkesztésével megbizta az inditványozó tagot, Gyulai Pált. Felszólitás bocsáttatott szét a hirlapokban, mely a népköltészet barátjait gyüjtésre buzditotta s némely, a gyüjtöktől eddig elhanyagolt műfajok iránti fogékonyságot igyekezett felkölteni. Számos gyüjtemény érkezett a társasághoz s már 1864-ben kiadható lett volna egy kötet, de kiadó nem találkozott, a társaság pedig csekély pénzereje miatt a kiadás költségeit nem fedezhette. Az anyag mind inkább szaporodván, 1867-ben Arany László tagját választotta a társaság szerkesztőtársnak. A szerkesztők úgy osztották meg egymás között a teendőket, hogy egyik, Gyulai Pál, a mysteriumokat, balladákat és dalokat szerkesztette és kisérte jegyzetekkel, a másik, Arany VI. László pedig a meséket és mondákat, azonban az egészre nézve együttes felelőséget vállaltak. Végre 1871-ben az Athenaeum ajánlkozott két kötet kiadására, melyeket ezennel a közönség elé bocsátunk.
Ennyi röviden e gyüjtemény története, melynek érdeme leginkább a fáradhatlan gyüjtőket illeti, kiknek itt a Kisfaludy-társaság és az irodalom nevében hálás köszönetünket fejezzük ki. Nagy becsü közleményeiken kivül felhasználtunk mindent, a mit a hirlapok-, folyóiratok- és naptárakban elszórva találtunk és hiteles adalékoknak itéltünk. Csak a Kriza közleményeihez nem nyultunk, tudván, hogy azok a »Vadrózsák« II-ik kötetének részei s csak egy pár oly darabot vettünk fel, melyeket ő maga küldött be gyüjteményünk számára.
A gyüjteményt némi tájékozó és felvilágositó jegyzetekkel kisértük, de ezek nem igénylik magoknak a teljességet. Fő dolog volt előttünk a beküldött anyag megválasztása és gondos kiadása; a kritikai magyarázatot úgy nyelvi, mint aesthetikai tekintetben nagy részt mellőztük, csak a legfőbb pontokra szoritkoztunk, VII. s leginkább a változatok összehasonlitásában igyekeztünk a lehető teljességre.
A tájszólások tekintetében az illető vidékek népi kiejtését mindenütt hiven visszaadni se szándékunk nem volt, se módunkban nem állott, mert a gyüjtők többnyire az irodalmi rendes helyes-irással irva küldték be gyüjteményeiket. Némely dalban és balladában itt-ott jelezve van ugyan egy-egy sajátságos kiejtésü szó vagy egy-egy közép e (ė) s mi ezeket a gyüjtők eredeti leirása szerint meg is tartottuk, de a nélkűl, hogy a tájszólást az egész szövegben következetesen vissza akartuk volna adni.
Csak két mysteriumban, egy mesében és néhány balladában alkalmaztunk külön jegyeket a tájszolás hű és következetes kifejezésére. E jegyeket mindenütt hiven az illető közlő leirása szerint tartottuk meg, bár e miatt kénytelenek voltunk lemondani arról, hogy a használt jegyek egész kötetünkben egyformák és egyöntetüek legyenek; de tekintetbe véve azt, hogy az egyes hangokat a különböző vidékeken különböző árnyalattal ejtik ki, legczélszerübbnek VIII. véltük szorosan azon jegyeket használni, melyekkel maga a közlő leghivebben vélte kifejezhetni az eredeti kiejtést.
Ehhez képest az első mysteriumban Torkos Sándor eredeti közlése nyomán az ä jegyet használtuk, melyet ő maga következőleg magyaráz (Magyar nyelvészet, szerk. Hunfalvy Pál. Második évfolyam 403. lap) »ä-vel jegyzem a rövid széles hangú s az a alhangúnak megfelelő felhangot p. e szóban keze, käsi, val, vel (val, väl) nak, nek (nak, näk): – e-vel pedig a rövid éles hangú közlő e-t mint p. e szóban: mennek, mennen.«
A harmadik mysteriumban, szintén a közlő helyesirása szerint az egyszerü közép e ė-vel van jelölve, a lapos, nyujtott e ê-vel (például: kend, kê); az l vagy r kihagyása miatt megnyujtott és laposan ejtett hangzók pedig, csak a kihagyott betü helyére tett hiányjel által fejeztetnek ki (p: éjje’, nappa’, jó’ esik, beszé’sz, fő’).
Az ötödik számú mese közlője azonban igyekezett e lapos hangokat is kitüntetni s alkalmazá az â, ê, ô, û jeleket. Főleg azért IX. látta ezt szükségesnek, mert a nagykőrösi tájszólás a mássalhangzókat néha más esetekben is elhagyja, a nélkül, hogy a megelőző hangzót elnyujtaná. Például ezekben: na’ csudálkozás; mö’meritötte; mö’tutta (nagy csudálkozás; mögmeritette; mögtudta) a hangzót épen nem nyujta, sőt ellenkezőleg pattantva ejtik oly formán, mintha igy mondanák: nacscsudálkozás; mömmeritötte; möttudta.
Egypár balladában (8, 10, 32, 40, 54 számok) szintén a fentebb emlitett jegyeket használtuk s a sajátságos székely à kifejezésére megtartottuk Kriza à jegyét, melylyel ő, mint maga magyarázza: »a következő á által okozott visszaható hang-attractiót« fejezi ki.
Végre még egy pár szavunk van a gyüjtőkhöz s a népköltészet minden barátjához. A Kisfaludy-társaság folyvást központja kiván maradni a gyüjtésnek s gyüjteményének ez uj folyamát mind addig folytatja, a meddig közlésre érdemes anyagot talál. Ezért minden nagyobb és kisebb közleményt szivesen fogad ezután is, sőt, ha lehetséges, a dallamok pontos hangjegyeit is kéri, mert szándéka később X. egy tisztán zenészeti szempontból szerkesztett gyüjteményt is kiadni.
Ismételve felszólitunk mindenkit ez annyira fontos s ugy szólva nemzeti vállalat támogatására. A mi nyugati Európában kezd kivétel lenni, az nálunk még rendes dolog. Minden félrébb eső falu megannyi mese és dalfészek, minden pórfiu egy élő gyüjtemény. Még van idő a gyüjtésre, de nem lesz soká. A mint a könyv és lapirodalom nagyobb-nagyobb hóditást tesz a nép alsóbb rétegeiben, a szerint fog az élő hagyomány, monda, mese, sőt az eredeti népdal is mind gyérebb és apróbb szigetekre szorulni, lenézés és nevetség tárgya lenni. Amazok helyét józan ismeret, de félő, hogy a költészetét bizonyos csinált s az irodalmi hangot affectaló modor foglalja el, épen ugy mint népzenénk már is sokat vesztett eredeti zamatjából. Mentsük meg a mit lehet.
Pest, 1872 febr. 20.
A szerkesztők.
A „Magyar Nyelvészet“ közlése szerint.
AZ ANGYAL
(„Betlehemét“ az asztalra helyezvén, csenget és énekel):
A KATONA
(belép haragosan, a közönséghez).
Áll fiére te vasfogu banya, ne nizz úgy mint ä vas vella, talán fogaid csikorognak ä ríg äläjtett vadra? – Ne -4- nízz te sárkányfülü kofa, hanem gyüjjön bä ä’ gazda, märt gyünnäk ä’ pásztorok, a kik nékünk új hirt mondanak. Märt nem gyüttünk mink titekät níznyi, hanem Bötlähämet üöríznyi, – az angyaltul küldättünk, hogy azt megüörizzek.
ELSŐ PÁSZTOR (jő.)
Szalannás juó ästiét ä házi gazdának. Ime! hol vagyok, älväsztettäm pajtásomat, azt gyüttem käräsnyi, dä minäkälüöttö föltalálom, füőhajtom kulacsomat, megkuostulom dicsüő somlai boromat (iszik.)
MÁSODIK PÁSZTOR (jő.)
Töpörtüős juó ästiét ä’ ház urának! Látom pajtás, te csak hajtogatod üres kulacsodat, dä nem várod meg kädväs pajtásodat. Tudod ién hegyäkät, vüögyäkät járvo kärästäläk, miég megtaláltalak, nem tunnál-e hirt mondanyi arrul ä megörägedett üös atyánkrú?
ELSŐ PÁSZTOR.
Dä bion tudok, oda kü pällüli1) päníszes szakállát, sírva hajtogattya üres kulacscsát.
ANGYAL, KATONA, KÉT PÁSZTOR (énekelnek.)
ELSŐ PÁSZTOR.
Äj pajtás, pajtás, már kiläncz, tíz uóra fälié jár äz idüő, juó vuóna az ijjeli nyugalom.
(A két pásztor erre lefekszik a földre és horkolva alszik.)
AZ ANGYAL (énekli.)
PÁSZTOROK (álmosan.)
Ide bion ne szurgy, mär’ visszaszurlak!
ANGYAL.
In Bötlähäm fugite, Jesum natum salutando cantate!
PÁSZTOROK (álmosan.)
Nincs näkünk gantárra valuó päniszes pinzünk2).
KATONA (énekel.)
A KÉT PÁSZTOR (énekel.)
(Felállanak és tánczolnak.)
KATONA.
Aj pajtás, pajtás, álom-e vaj látás, a mikät hallottam, nyilván csodálkoztam, a na’ filälem miá nem magyarázhatom!
KORIDON (kivülről.)
PÁSZTOROK (éneklik.)
KORIDON (kivül énekel.)
PÁSZTOROK.
A bűn iés a szärätät Illänekät älkövät.
KORIDON (benyitja az ajtót és beesik.)
Itt is älästäm hát az ajtuó tapába?!3) Husos, kuóbászos juó ästiét a házi gazdánok; látom, kädväs pajtásim, ti megvattok?
KATONA.
Mi megvagyunk, hát te vín Koridon hová indútá’? talán az angyaltul intést vettiél s välünk akarsz gyünni. Dä te vín Koridon tudsz-e imádkoznyi?
KORIDON.
Tuók biz’ ién päräczet porczogatnyi, meg egy juó kulacs somlai bort föhajtanyi, ha nem hiszitek, tegyítek meg vélem azt a pruóbát, maj’ äljárom kädvämre azt a dudás nuotát, szílläl szuórom rúlam äzt ä szüörös bundát. Vaj inkább ä hälett mongyunk a házi gazdának egy szíp víg nuotát.
MIND (énekelnek.)
(Torkos Sándor gyüjt. Göcsej.)
(A játszó személyek: három angyal, hosszu fehér ingben, mely szalaggal föl van diszitve, és egy püspöki sapka; egy katona, kinek neve itt Heródes, szép magyar huszár-öltözetben; négy pásztor, kiforditott bundában, bojhos sapkával bundadarabból s bottal. Az öreg, csepűből készűlt szakállat és bajuszt visel.
A Betlehem egy két tornyu, papirból vagy vászonból készűlt és festők által kiczifrázott ház. Ez többféle.
A jelmezeknél arra törekednek, hogy minél czifrább legyen.
A személyzet megáll a pitvarban a Betlehemmel együtt, Heródes kopogtat s egy angyal bemegy.)
HERÓDES.
ANGYAL.
(Ha megengedtetett a bemenetel, ezek kimennek s mindnyájan énekelnek kivűl:)
(Két angyal beviszi a Betlehemet; egy angyal és Heródes kiséri. A szoba közepére egy székre leteszik s mindkét végénél kettő áll; énekelnek:)
ELSŐ JUHÁSZ (jő.)
Békeség tinektek, kedves jó barátim! talán Betlehemben utam tévesztettem; a kosok és kecskék mind eltévelyedtek. Mindaddig kolompolom az ajtót, míg Iván társam, jó pajtásom, uj hírt nem hoz nékem. (Üti az ajtót.) Hű! ki vagy? ki!
MÁSODIK JUHÁSZ (jő.)
Jó szerencsét Fedor pajtás! micsoda búbánat emészti szivedet? talán a múlt éjjel juhaid eltévelyedtek?
ELSŐ JUHÁSZ.
E mai napon sem mondtál annál igazabbat; hanem mindaddig kolompolom az ajtót, míg Iván társam, jó pajtásom, uj hirt nem hoz nékem. (Üti az ajtót.) Hű! ki vagy? ki?
HARMADIK JUHÁSZ (jő.)
Andrána! kedves jó barátim, talán nem is tudjátok, merre jártam a tegnapi napon az öreggel?
MÁSODIK JUHÁSZ.
Merre?
HARMADIK JUHÁSZ.
Nem csára, nem balra, hanem arra, a merre az ó-testamentomi bornak egy pénzen mérik itczéjét; hanem nem szánom bánom torkunkat, vegyük elő kulacsunkat, üljünk le és vigadjunk. -12-
MINDHÁROM JUHÁSZ
(a padozathoz verdesi botját, egyszerre vontatva mondják):
Egészséggel Sándor pajtás; oly erős légy, mint Nagy Sándor; duj, duj, duj.
MÁSODIK JUHÁSZ.
Hát az öreg hol maradt?
HARMADIK JUHÁSZ.
Az öreg, az ő öregségének miatta, nem tudott utánam tetyegni, tötyögni, a nagy hófuvásokban fennakadozván, hanem mégis majd megpróbálom, egy füttyentésemre, vagy egy kocczantásomra, bejön-e vagy sem? (Üti az ajtót.) Hűj! ki vagy? ki?
ÖREG JUHÁSZ
(jő, meggörnyedve, reszketve; ha tiszteséges uri háznál vannak, ezzel megy be.)
Dicsértessék az ur Jézus Krisztus! áldott légyen az égnek királya! hipp! hopp! hol veszem én itt magamat, hol hordom fáradt lábaimat? hegyeket, völgyeket bejártam, pásztortársaimtól is elmaradtam; hanem azért is rákezdem keserves nótámat, hogy feltalálnám pásztor-pajtásimat. Hanem adjátok ide azt a lágy harapást, hadd harapjak egy keményet (itt a fogát rá csettegteti). Oh be keményet haraptam, kitört a fogam, adjátok ide azt a kulacsot, hadd engeszteljem ki a fogam ágyékát. (Egy juhász átadja, s az öreg a fenekét megszívja.) Ezen átkozott hideg befagylalta, tegyétek az asztalra, majd kiengeszteli a háznak gazdája. (Oda teszik s némely helyen megtöltik borral.)
(Ha közönséges háznál vannak, akkor ezt az öreg elhagyja, és itt kezdi): -13-
Juj! nem fagy idekint, nem, csak csikorog; ti disztelen kutyák! idebenn zesztek és zisztok, dorbézoltok; az öreg Matyus apátokról keveset gondoltok; kapnátok fel a sós vajas alját, mikor legmelegebb!
HARMADIK JUHÁSZ.
Tyhű! be disznó ember kend öreg apám!
ÖREG JUHÁSZ.
De ha kapom ezt a juhteringettét, úgy közzétek verek, mint hajdan szélylyelvert az isten a zsidó nemzet közt.
HARMADIK JUHÁSZ.
Laskodj kása, ne pötyögj!
ÖREG JUHÁSZ.
Hogy ne boszankodnék! gondolják meg a tekintetes urak; mikor másfél-száz bárányomnak csak a gyapja maradt!
HARMADIK JUHÁSZ.
Nem volt az annyi, öreg!
ÖREG JUHÁSZ.
Ugyan hát mennyi volt, te kutyafejü fiam?
HARMADIK JUHÁSZ.
Nem volt több tizenötnél.
ÖREG JUHÁSZ.
Oh ne tréfálj velem; a guta is majd megüt mérgemben! Mégis több volt az, gyönyörű gyermekem.
HARMADIK JUHÁSZ.
Nem volt több tíznél. -14-
ÖREG JUHÁSZ.
Oh ne tréfálj velem, a guta is járja a nadrágom fenekét. Még is több volt az, gyermekem.
HARMADIK JUHÁSZ.
Nem volt több ötnél.
ÖREG JUHÁSZ.
Oh, ne tréfálj velem, hiszen fiam, ötnek a kis baltám is utána hajitottam; még e mái napig is oda van; hanem adjátok ide azt a lágy harapást, hadd harapjak le keményet (itt a fogát rá csettegteti.) Oh be keményet haraptam, kitört a fogam, adjátok ide azt a kulacsot, hadd engeszteljem ki a fogam ágyékát (egy juhász átadja, az öreg a fenekét megszívja) ezen átkozott hideg béfagylalta, tegyétek az asztalra, majd kiengeszteli e háznak gazdája (oda teszik s némely helyen megtöltik borral)
MIND A NYOLCZAN (énekelnek.)
ÖREG JUHÁSZ.
MIND (énekelnek.)
ÖREG JUHÁSZ.
Na de édes gyermekeim, hadd lássam meg, mit hoztatok az Ur-Jézusnak?
ELSŐ JUHÁSZ.
Egy juhot.
MÁSODIK JUHÁSZ.
Egy bárányt.
HARMADIK JUHÁSZ.
Egy sajtot.
ELSŐ JUHÁSZ.
Hát kend, édes öreg apám, mit hozott az Ur-Jézusnak? -16-
ÖREG JUHÁSZ.
Én is majd csak viszek valamit; de hova megyünk?
ELSŐ JUHÁSZ.
Betlehembe.
ÖREG JUHÁSZ.
Soha sem voltam én ott! megijedek én ott!
ELSŐ JUHÁSZ.
Ne félj öreg! légy bátor!
ÖREG JUHÁSZ.
Oh Ádám apánk, szent Habakukk! jőjj el segitségül! (Két juhász karon fogja az öreget s vezetik a Betlehemhez.) Ez az a Betlehem? be szép!
ELSŐ JUHÁSZ.
Ez. De mégis, mit hozott az Ur-Jézusnak?
ÖREG JUHÁSZ.
Egy pár gerliczét.
ELSŐ JUHÁSZ.
Hová tette?
ÖREG JUHÁSZ.
Elrepült!
ELSŐ JUHÁSZ.
Merre?
ÖREG JUHÁSZ.
Erre! (Megüti egynek a fejét.)
MIND (énekelnek.)
ÖREG JUHÁSZ.
Na édes gyermekeim, már most hadd lássam meg zsiros babos tarisznyámban levő órámnak azt a kis puntusát (a másiknak orrára teszi az ujját.)
HARMADIK JUHÁSZ.
Nem azt a kis puntusát, hanem azt a kis numerusát.
ÖREG JUHÁSZ.
De hát a mint látom tizenkettedfél az óra, a nyugalomnak ideje volna; ti angyalok vigan mulassatok, ti pedig pásztortársim, jertek aludjatok! (Az öreg harmadmagával lefekszik, egy juhász fenn van.)
EGY JUHÁSZ (énekel.)
Im látom uraimék, hogy az álom erősebb nálamnál, mert még ma egy dolgot akartam véghez vinni, de az álom nem engedi, hanem majd magam ledűlök pásztor pajtásimhoz. (Lefekszik s horkolva alusznak.)
AZ ANGYALOK S HERÓDES (énekelnek.)
ÖREG JUHÁSZ (álmában.)
Ide szúrsz? ide bizony nem szúrsz, mert majd visszaszúrom.
(A fennebbi éneket gyakran felcserélik a következővel):
(Letérdelnek s a kardot keresztbe teszik.)
ELSŐ JUHÁSZ (közbe szól.)
Hallod pajtás, uj hirmondás.
(Énekelnek tovább.)
A JUHÁSZOK MIND (fekve énekelnek.)
ELSŐ JUHÁSZ (fekve énekel.)
MÁSODIK JUHÁSZ (fekve énekel).
HARMADIK JUHÁSZ (fekve énekel).
Kelj fel öreg! angyal szól, Krisztus született, kakas kukorikol. Jer Betlehembe, vess keresztet magadra (felkel).
ÖREG JUHÁSZ (fekve).
Micsoda, micsoda Kristóf született? kakas kukorikol.
HARMADIK JUHÁSZ.
Nem Kristóf, édes öreg apám! hanem az Ur Jézus Krisztus.
ÖREG JUHÁSZ.
Felkelek, de el is szaladok.
MIND A HÁROM JUHÁSZ (egyszerre.)
Csapófát az öregnek! (Emelgetik botjokon.)
ÖREG JUHÁSZ.
Ez ám a fris legény, a kit csapófával emelgetnek (felkel).
A JUHÁSZOK (énekelnek).
ÖREG JUHÁSZ.
MIND (énekelnek).
ÖREG JUHÁSZ.
Na édes gyermekeim, egy igen-igen nagyot hazudnék, ha el nem hinnétek.
ELSŐ JUHÁSZ.
Hadd halljuk!
ÖREG JUHÁSZ.
Ha én Bécsben király lehetnék, minden nap háromszor hájas piritost ennék, felkötném szőrös bocskoromat, megtéritném a juhom. Bezzeg, bezzeg, visszaforditnám az ilyen nagy szamaraimat.
ELSŐ JUHÁSZ.
Szamár kend öreg!
ÖREG JUHÁSZ.
Szamár vagy te! ebanyád! -24-
ELSŐ JUHÁSZ.
Még én annál nagyobbat is tudnék hazudni.
ÖREG JUHÁSZ.
Hadd halljuk hát, fiam.
ELSŐ JUHÁSZ.
Sokat jártam e világon, sokat háltam szalmazsákon, repűltem tarka szamáron, nyargaltam füles bagolyon; de hogy én ezeket mind próbáltam, Sámsonban, abban a hires királyi városban is azt dudáltam: Kankon üres a korsó, nékem nem kell az a fekete fene zsuzsokos lencse, borsó.
ÖREG JUHÁSZ.
Hahó fiam! én annál nagyobbat is tudnék hazudni.
ELSŐ JUHÁSZ.
Hadd halljuk.
ÖREG JUHÁSZ.
Felmentem egy igen-igen kis nagy fára, ráztam a diót, hullott a mogyoró, aztat ketté haraptam, annak a hajából csónakot csináltam, azon usztam át azt a kerek kis tisztát.
ELSŐ JUHÁSZ.
Nem a tisztát apám, hanem a Tiszát.
ÖREG JUHÁSZ.
Ugy, ugy, édes fiam, a Tiszát.
ELSŐ JUHÁSZ.
Hajh! édes öreg apám! én még annál nagyobbat is tudnék hazudni. -25-
ÖREG JUHÁSZ.
Hadd halljuk.
ELSŐ JUHÁSZ.
Bémentem egy igen-igen kis nagy házba; láttam, tálalták a lencsét, törték a gombótát, magam is ugy jól laktam borsós káposztával, szint’ ugy csereg, csattog a korpaczibere a hasamban.
ÖREG JUHÁSZ.
Hajh! édes fiam, én még annál is nagyobbat tudnék hazudni.
ELSŐ JUHÁSZ.
De nem a hazugság körűl már öreg!
ÖREG JUHÁSZ.
Ugyan hát mi körűl?
ELSŐ JUHÁSZ.
Tudja-e kend, mikor elhajitotta azt a kis nagy baltát az után a sárga kukora bárány után?
ÖREG JUHÁSZ.
Tudom hát; hisz ha elhajitottam is, majd kikerűl tavaszszal a hó alól, ha csak a nyele is.
ELSŐ JUHÁSZ.
Igen, de mi velünk olyan pásztor-ember nem társalkodhatik, a kinek kis nagy baltája nincs.
ÖREG JUHÁSZ.
Evvel köszönitek meg, hogy Jéruzsálemből erre a szent földre hoztalak benneteket? -26-
A JUHÁSZOK MIND.
Fogjátok meg, lökjétek ki az öreget, ne hálálkodjék (ki akarják lökni.)
ÖREG JUHÁSZ.
Ne bántsanak! inkább kérek! (Egy juhász vezeti, az öreg a perselyt tartja.) Na édes tekintetes nagyságos uraimék, az én átkozott czimboráim nem szenvednek kis nagy balta nélkül (rázza a perselyt); akár arany, akár ezüst, akár banknóta, mindent elveszek. (Sorra jár s visszatér a juhászokhoz.) Szerettek most, ugy-e?
MIND (énekelnek.)
(Ha borral kinálják őket, Heródes és az angyalok egy dictiót mondanak s isznak.)
HERÓDES.
ELSŐ ANGYAL.
MÁSODIK ANGYAL.
HARMADIK ANGYAL.
ÖREG JUHÁSZ (a juhászokhoz.)
JUHÁSZOK (dalolnak s tánczolnak.)
ÖREG JUHÁSZ.
Nosza hát legények, szálljunk innen tovább, mert még ezt a nemes Betlehemet másutt is várják; jól tudjuk, hogy egy forint száz krajczárból áll, ha mink azt elvesztjük, nekünk lesz az nagy kár.
MIND (énekelnek).
(Szathmáry Károly gyüjt. Debreczen.)
(Tájszólás szerint.)
(A Betlehemmel járó gyermekek, illetőleg már suhanczok, számra nézve négyen vannak, kik közűl egy angyalnak neveztetik, a többi pedig Maksusnak8). A Maksus általános megnevezés mellett még minden egyes Maksusnak külön neve is van, t. i. az első Tütüre9), a második Bandi, a harmadik pedig Peti. – Ezek, mielőtt a Betlehem-járásra indulnak, otthon az illető ruhákba felöltöznek, a mi abból áll, hogy az angyal szép fehér inget s gatyát húz fel, vállairól fehér kendő omlik alá, fején pedig aranyos és más egyéb színes papirokból ragasztott süveg van, mely a püspöki főveghez hasonlít; a Maksusok pedig bőr sapka- és kifordított subában jelennek, mint afféle pásztorok. – Útra induláskor az angyal egy papirosból készitett templomot vesz kezébe, a melyben belűlről gyertya ég és annak fényénél látható nehány kifaragott bárány, a jászolban fekvő kisded Jézus, a boldogságos szűz Mária és sz. József. Az elindúlás pedig történik az esteli órákban. Midőn valamely házhoz belépnek, a pitvarban (konyha) mindnyájan éneklik:)
(Tütüre és az Angyal a szobába mennek, ez utóbbi a Betlehemet, a kezében vitt templomot, az asztalra teszi.) -30-
TÜTÜRE (bizonyos hanglejtéssel).
Gyere bė te vin Korėdon! (az utóbbi sor mondása közben botjával az ajtót megkopogtatja.)
BANDI (lomhán bedöczög).
Gyere bé te vín Korédon! (botjával az ajtón kopogtat.)
PETI (bevánszorog.)
MIND.
Fekügyünk lė pajtás vagy a szép lyány mellé vagy a szék-láb mellé, – de mégis legjobb lėsz a fő’dre (a pásztorok lefekszenek).
ANGYAL
(a Betlehem tornyában levő csengetyűvel folytonosan csengetve.)
TÜTÜRE.
De jó vóna a hasamba ėgy tal túrús haluska, ha vóna!
ANGYAL (nyujtott hangon).
Glória!
BANDI.
Jaj de nagyot f...tt a nyakamba a gólya!
ANGYAL (mint előbb.)
Glória!
PETI.
Mėgakatt a palláson a gazdasszony lába a koréba!
ANGYAL.
TÜTÜRE (föltápászkodik s énekel).
BANDI (felugrik).
Hopp isten jó napot, de nagyot ugrottam, majd kitört -32- az üstököm. Pajtásom keresėm, de mėg nem lelhetėm. Gulyások mógyára majd ėgyet fütytyentėk, majd talán előgyün. Kejj fő vén Korédon, majd végig nyujtok a farodon!
PETI (a földön mozgolódva dörmögi.)
TÜTÜRE, BANDI
(botjokkal emelgetik a tápászkodót, ki majdmajd orrára bukik).
Eme’jük szögín öreg apánkat, mert nehéz a v...ga.
PETI (mentegetődzve.)
Ugyan mé’t bántjátok ezt a szögín öregėt, mikó’ sė éjje’ sė nappá’ nem alszik, tehát hajnalba jó’ esik neki az álom. – Hozzátok bė azt a vasvillát, hagy feszigetėm fő’ a szėmėm kupáját, a kemėncze tetejére, a sűtt kóbászra.
TÜTÜRE (a Betlehem ajtajához megy.)
BANDI (a Betlehem ajtajához megy).
PETI (a Betlehem ajtajánál)
MIND (énekelve.)
(Az angyal nélkül éneklik hárman.)
TÜTÜRE (énekelve.)
BANDI (énekelve.)
PETI (énekelve.)
MIND (énekelve.)
(Ekkor a maksusok, mintegy indúlandók, körben forogva félig énekhangon mondják.)
AZ ANGYAL.
MIND (énekelve.)
(Menet közben éneklik mindnyájan.)
(Csaplár Benedek gyüjt. Csongrád vidékéről.)
ANGYAL.
ELSŐ PAKULÁR.11)
MÁSODIK PAKULÁR.
ELSŐ PAKULÁR.
HARMADIK PAKULÁR.
ELSŐ PAKULÁR.
MÁSODIK PAKULÁR.
(Gyulai Pál gyüjt. Erdély, Csomafája.)
(Játszó személyek: Angyal, tiszta fehér öltözetben, fején egy czukor süveg, aranyos lemezzel bevonva. Huszár, katonai egyenruhában. Kis juhász. Öreg juhász. Bábtánczoltató, ki a „Betlehemben“ levő két bábot, leginkább a komolyabb részletek előadásakor, tánczoltatja.)
ANGYAL (jő).
Ezt nekünk megírták a mi régi prófétáink, hogy Megváltónk született, a mint jövendöltetett. – Szabad-ė a Betlehemmel bejönni?
(Ha szabad, kiszól s a bábtánczoltató beviszi a Betlehemet, a többiek kinn maradnak.)
KÉT JUHÁSZ, HUSZÁR (kinn énekelnek).
HUSZÁR (jő).
Serkenj fel, édes jó gazdám, mély álmadból, mert mind járt szakállas Koridon vendég szállja meg a házat. (Ki szól.) Gyere be te Koridon, jót ütök a farodon! -39-
KIS JUHÁSZ (jő).
Hipp, hopp! hun szedtem-vettem magamat, hol húzom-vonom ezt a fáradt lábaimat, hanem azért fujom pásztor nótámat, hogy megtalálhassam az öreg Masula apámat. (Kiszól.) Jöjjék be kend, öreg apám!
ÖREG JUHÁSZ (kinn).
Ėn fiam, ėn?
KIS JUHÁSZ.
Kend, öreg apám, kend!
ÖREG JUHÁSZ.
Hát oztán, ha be találok menni, a kolbászt nem akasztják a nyakamba?
KIS JUHÁSZ.
Nem bizony, még a kötelet sem.
ÖREG JUHÁSZ.
Hát osztán, ha még örvendetesebben egy nagyobbat találnék ugrani, a töltött káposztát nem teszik elibem?
KIS JUHÁSZ.
Nem biz’ a lágy mosót sem.
ÖREG JUHÁSZ (jő).
No hát kalácsos jó estét adjon isten az uraknak! látom fiaim, hogy tik itt benn esztek, isztok, dorbézoltok, szegány öreg Masula apátokról nem is gondolkodtok; hé de bot veri hátatokat, nem tudjátok isten tiz parancsolatját?
KIS JUHÁSZ.
Itt a kulacs, igyék kend (átadja.) -40-
ÖREG JUHÁSZ (fenekét szivja.)
Egyenek meg a nyővek, a kik a kövekben nyögnek. – Mostani világban a szegény öregre csak feneket forditanak.
KIS JUHÁSZ.
Az annak a szája.
ÖREG JUHÁSZ.
Fiam, be van annak fagyva a szája.
KIS JUHÁSZ.
Tegye fel kend az asztalra, majd kiengeszteli ez háznak gazdája.
ÖREG JUHÁSZ.
Bizony meg is cselekszem (a kulacsot az asztalra teszi.)
MIND
(énekelnek, ez alatt a bábtánczoltató is játszik.)
ANGYAL.
Glória!
KÉT JUHÁSZ.
Hallod apám, gomolya.
ANGYAL.
Glóriának inexersis deis pasztores!12)
ÖREG JUHÁSZ.
Hanem, hallod fiam, tarka disznó a goréban, mind megeszi azt a kis málénkat.
KIS JUHÁSZ.
Majd úgy teszünk vele, mint a vargák a bőrrel.
ÖREG JUHÁSZ.
Igen, ha ráérünk.
MIND
(énekelnek s a bábtánczoltató ismét játszik.)
KIS JUHÁSZ.
Van-ė még a pásztoroknak elegendő szállások?
HUSZÁR.
Van még a gazdámnak két kazal szalmája, hajtsd ki reá azt a két nagy szamár füledet, bújj belé, tudom meg nem fázol.
ÖREG JUHÁSZ.
Távozzunk ettől a rozsdás vitéztől, kinek nagyobb a mormolása mint a hatalmassága.
HUSZÁR.
Jól jártál, hogy elhordtad innet azt a rút tetves bundát, mert csakugyan ráhánytam volna ez kardomnak lapját.
ÖREG JUHÁSZ (megrázza bundáját.)
Megehetnéd a mi ebbe’ van.
HUSZÁR.
Egye meg a rozsda.
ÖREG JUHÁSZ.
Te vagy az a rozsda.
ANGYAL.
Édes öreg apám, azt kérdi a mi fris házi gazdánk, hány esztendős lehet kend? -43-
ÖREG JUHÁSZ.
Oh! édes gyermekem, be sok bajotok van velem, nem néztem még meg a márticulámat, hanem meg fogom nézni és meg fogom nektek mondani. (A nála levő kis könyvet kinyitja, belenéz). Kilenczszáz kilenczven kilencz, mint a vén Matusálem és Nóe. Sokat jártam a betlehemi pusztán, megöregedtem, megvénűltem a kút gyárgyán.
ANGYAL.
Bár az akasztófán száradt volna kend. – Édes öreg apám, egy kérdése van még a mi fris házi gazdánknak, hány óra lehet ilyenkor?
ÖREG JUHÁSZ.
Két fertály hétre; feküdjünk le a földre. (A két juhász lefekszik.)
Az ANGYAL, HUSZÁR (énekelnek.)
HUSZÁR.
Kelj fel Burkus, kelj fel, hogy itt ne érjenek akaratod ellen, fejedbe ne lőjenek.
KIS JUHÁSZ (felkel.)
Kelj fel öreg társaddal, Betlehembe indúljunk, ott meglátjuk urunkat, kegyes megváltónkat. Keljen kend fel -44- öreg apám, menjünk Betlehembe, Krisztus született, keresztet vetni.
ÖREG JUHÁSZ.
Mit fiam, mit? pereczet enni?
KIS JUHÁSZ.
Nem öreg apám, nem; menjünk Betlehembe, Krisztus született, keresztet vetni.
ÖREG JUHÁSZ.
Kocsi tengelyt kenni?
KIS JUHÁSZ.
Nem öreg apám, nem; menjünk Betlehembe, Krisztus született, keresztet vetni.
ÖREG JUHÁSZ.
Mit fiam, mit? kürtős kalácsot enni?
KIS JUHÁSZ.
Nem öreg apám, nem; menjünk Betlehembe, Krisztus született, keresztet vetni.
ÖREG JUHÁSZ (felkel).
Hát hogy kell azt, édes fiam, mondani?
KIS JUHÁSZ (keresztet vet.)
Pater noster, apád suszter, befódta a csizmámat, mégis lyukasan maradt.
ÖREG JUHÁSZ.
A nagy apád lelke, nem úgy van az édes fiam! -45-
KIS JUHÁSZ.
Hát hogy’ van?
ÖREG JUHÁSZ.
Adenasku, dobretacsku, silágy czipó, simeleg hús, három itcze bor belém csúsz.
ANGYAL.
Angyali szó jött kendből.
MIND
(énekelnek, a két juhász tánczol, a bábtánczoltató a Betlehemben levő báránykát tánczoltatja.)
KIS JUHÁSZ.
HUSZÁR.
ÖREG JUHÁSZ (a szolgálóra néz, toppant.)
A BÁBTÁNCZOLTATÓ.
(Szathmáry Károly gyüjt. Csenger.)
KÉT ANGYAL (bejön s énekel:)
MÁRIA és JÓZSEF
(bejönnek, az előbbi egy székre űl, az ölében levő kis bölcsőt, melyben egy báb, a Jézuska fekszik, ringatja; József az aranyos fejszével háta megé áll.)
KÉT ANGYAL (énekel.)
AZ EGYIK ANGYAL (énekel).
A PÁSZTOROK
(bejönnek s Mária előtt leborúlva éneklik.)
MIND (énekelnek.)
(Mária a bölcsőben fekvő Jézuskát a házban körűlhordja, kit a család minden tagja megcsókol s titkon a kis bölcsőbe mindegyik nehány krajczárt csúsztat s azzal eltávoznak.)
(Török Károly gyüjt. Székes-Fehérvár.)
AZ ANGYAL
(bejő, a „Betlehem-“et asztalra helyezi s a gyertyát benne meggyujtja, mi közben mondja:)
(Énekelve.)
PÁSZTOROK (kinn a konyhában éneklik).
ELSŐ PÁSZTOR (jő.)
MÁSODIK PÁSZTOR (jő.)
ÖREG PÁSZTOR (jő).
Szalonnás jó estét kedves gyermekeim, juhaim mind akolban vannak, egy csepp károm sincsen; Gilicze és Baktyu mind akolban vannak, szép göndör gyapjai vállára hajlanak. Ti itt esztek, isztok s öreg apátokról nem is gondolkodtok.
MÁSODIK PÁSZTOR.
Oh öreg apám csak a csontocskát szopogatjuk, kulacs száját nyalogatjuk. – Feküdjünk, öreg, az ágy alá.
ÖREG PÁSZTOR.
MÁSODIK PÁSZTOR.
Oda öreg, oda!
(A pásztorok lefeküsznek s hortyognak)
Az ANGYAL (énekel)
(Szóval mondja:)
ELSŐ PÁSZTOR.
Hallod, pajtás, gomolya.
Az ANGYAL.
Glória! -53-
MÁSODIK PÁSZTOR.
Hallod pajtás, csirke csipog az ágy alatt, pedig még ki sem kelt.
Az ANGYAL.
Glória!
ÖREG PÁSZTOR.
Hallod pajtás, a tarka tehén a fiát riakolja a kóróban.
Az ANGYAL (énekel.)
ELSŐ PÁSZTOR (felkelése közben.)
Ejnye de elaludtam; a macska s....be ragadt a bajuszom.
MÁSODIK PÁSZTOR (felkelése közben.)
Ejnye de elaludtam; a gazdasszony lyánya s....be ragadt a bajuszom.
ÖREG PÁSZTOR
(felkelése közben vissza-visszaesik.)
Ejnye de elaludtam; a gazdasszony s....be ragadt a bajuszom.
A PÁSZTOROK MIND
(elkezdenek otrombául ugrálni; félig énekelve, félig mondva:)
(Énekelve)
(Kurjongatva.)
(Ismét énekelve.)
(Ismét kurjongatva.)
(Énekelve.)
ELSŐ PÁSZTOR (a Betlehem elébe megy.)
MÁSODIK PÁSZTOR (a Betlehem elé megy.)
ÖREG PÁSZTOR (a Betlehem elé megy.)
A PÁSZTOROK MIND (énekelve.)
ELSŐ PÁSZTOR.
ÖREG PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR.
MÁSODIK PÁSZTOR.
ÖREG PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR.
(Csaplár Benedek gyüjt. Csongrádmegye. Horgos.)
(Az angyal és a Betlehem-vivő, kit Töröknek hívnak, bejönnek.)
AZ ANGYAL.
AZ ANGYAL ÉS TÖRÖK (énekelnek).
(az éneket folytatják tovább ezen sorig: „Kitől menny s föld teremtetett,“ – ennek végeztével igy szól:)
A TÖRÖK.
AZ ANGYAL ÉS TÖRÖK (énekelnek).
vagy:
EGY BOJTÁR (beugrik az ajtón s énekel).
MÁSIK BOJTÁR (bejő, énekel).
PÁSZTOROK
(jőnnek be a szobába s a földön guggolva éneklik.)
ELSŐ PÁSZTOR (feláll).
MÁSODIK PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR (az öregtől kérdezve).
ÖREG PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR.
Nem azt mondom én apám uram, hogy gomolya, – hanem hány esztendős kend?
ÖREG PÁSZTOR.
Kilenczszáz kilenczvenkilencz, mióta a betlehemi pusztán azokat a drága jóféle juhocskákat őrízzük.
MÁSODIK PÁSZTOR.
Apám uram! tán lapos tetű is megtermett a szakálába’?
ÖREG PÁSZTOR.
Bizony van abban fiam, nem kevés, de jó nagyok, olyanok, mint egy bivaly; a szarvából fűsűt lehet csinálni a kisasszonynak.
PÁSZTOROK (énekelnek).
ÖREG PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR.
(Mind el.)
(Lugossy József gyüjt. Nagy-Bánya.)
Az ANGYAL (jő, betlehemét leteszi.)
A PÁSZTOROK (kinn a konyhában éneklik).
ELSŐ PÁSZTOR (bejön.)
MÁSODIK PÁSZTOR (jön.)
Mit félsz, mit rettegsz, lám én is itt vagyok!
ELSŐ PÁSZTOR.
HARMADIK PÁSZTOR (jő.)
Jó estét öcsém! hát ti miről beszélgettek? talán hogy a vén Domjánnak szakála megőszűlt?
MÁSODIK PÁSZTOR.
Istók, a mint én veszem észre, te mind félre beszélsz, megbomlott eszű vagy. Teli kulacsokkal nincs most idő járni, hanem jobb lesz, köszöntsd rám.
HARMADIK PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR.
(A pásztorok leülnek botjaikra.)
ELSŐ PÁSZTOR.
Servus Telefusz! éljenek juhaink! (iszik.)
MÁSODIK PÁSZTOR.
Profetiat titulus: hizzanak juhaink! (iszik.)
HARMADIK PÁSZTOR.
Örvendjünk, vígadjunk, megvannak juhaink.
ÖREG PÁSZTOR (jő.)
Ti csak isztok, szegény öreg apátokról nem is gondolkoztok. -66-
ELSŐ PÁSZTOR.
Fogja kend hát öreg!
ÖREG PÁSZTOR.
Sokáig éljetek mint a gólya madár! (iszik.)
MIND (énekelnek.)
ELSŐ PÁSZTOR.
ÖREG PÁSZTOR.
HARMADIK PÁSZTOR.
Oh te vén Maksus! neked csak mind az álomra van gondod, mi azt sem tudjuk, hogy’ kell lefeküdni.
ÖREG PÁSZTOR.
Igy ni! (lefekszik).
PÁSZTOROK (énekelnek).
AZ ANGYAL.
Gloria in excelsis Deo!
ÖREG PÁSZTOR.
Ki vagy?
AZ ANGYAL.
PÁSZTOROK (énekelnek).
(Az öreget az első pásztor a Betlehemhez viszi imádkozni s letérdepelteti.)
ELSŐ PÁSZTOR.
Vegye kend le öreg apjok a kucsmáját, vessen keresztet.
ÖREG PÁSZTOR.
Hát hogy’?
ELSŐ PÁSZTOR (megmutatja.)
Mondja kend utánam: Atyának, Fiunak, Szent Lélek istennek nevében. Amen.
ÖREG PÁSZTOR.
Apádnak, fiának… amen.
ELSŐ PÁSZTOR.
Vigyed gödölimet.15)
ÖREG PÁSZTOR.
Nem adom bőrömet.
ELSŐ PÁSZTOR.
Nem kell a kend bőre senkinek; – hanem vigyed gödölimet. (Viszi az ajándékot a Betlehemhez).
Oh én édes Jézusom! Nem tudok neked mit adni, üres -69- tarisznyámban van egy kondor birkabáránykám, azt is neked adom, nyerek örök boldogságot, azt is jól tudom.
ÖREG PÁSZTOR (viszi az ajándékot.)
Nekem is van egy ócska, rongyos bundácskám, azt is neked adom; nyerek tőled örök boldogságot, azt is jól tudom.
MIND (éneklik.)
(Lugossy József gyüjt. Nagy-Bánya.)
AZ ANGYAL
(bejön s a „Betlehemet“ az asztalra tevén, csenget és énekel.)
AZ ELSŐ PÁSZTOR
(jön hosszas köhögés közt, aztán mondja szóval.)
AZ ANGYAL (énekel.)
MÁSODIK PÁSZTOR
(nagy köhögés közt jön.)
(Lefekszik.)
AZ ANGYAL (énekel.)
HARMADIK PÁSZTOR (jön énekelve.)
(Első, második pásztor felkelnek.)
ELSŐ PÁSZTOR.
MÁSODIK PÁSZTOR.
HARMADIK PÁSZTOR.
AZ ANGYAL ÉS A PÁSZTOROK (mindnyájan énekelnek.)
(Ekkor mindnyájan elkezdenek nagy topogással egymásután körbe keringőlni s ezt teszik egész a dal végéig.)
AZ ANGYAL (énekel.)
MIND (énekelnek.)
(Török Károly gyüjt. Mindszent.)
AZ ANGYAL
(belép. „Betlehemét“ az asztalra helyezve énekel.)
ELSŐ PÁSZTOR (bejön.)
MÁSODIK PÁSZTOR (bejön.)
ÖREG PÁSZTOR (nagy köhögéssel bebotlik.)
AZ ANGYAL (énekel.)
ELSŐ PÁSZTOR.
Hallod, pajtás, isten szava?
AZ ANGYAL (csenget.)
Gloria!
MÁSODIK PÁSZTOR.
Hallod, pajtás, gomolya?
AZ ANGYAL (csenget.)
Gloria! -79-
ÖREG PÁSZTOR.
Az ám! a fekete tehén bőgi a fiát a réten!
AZ ANGYAL (énekel.)
(Mind a három pásztor fölkél.)
ELSŐ ÉS MÁSODIK PÁSZTOR.
Gyere öreg, Betlehembe!
ÖREG PÁSZTOR.
Vén tehénbe?
ELSŐ ÉS MÁSODIK PÁSZTOR.
Nem mondom én vén tehénbe. Betlehembe.
ÖREG PÁSZTOR.
Mit árúlnak Betlehemben?
ELSŐ ÉS MÁSODIK PÁSZTOR.
Keresztet.
ÖREG PÁSZTOR.
Pereczet?
ELSŐ ÉS MÁSODIK PÁSZTOR.
Nem mondom én pereczet. Keresztet. -80-
ÖREG PÁSZTOR.
Keresztet!
ELSŐ ÉS MÁSODIK PÁSZTOR.
Gyere öreg, csókold meg a Jézuskát.
ÖREG PÁSZTOR.
Juliskát?
ELSŐ ÉS MÁSODIK PÁSZTOR.
Nem mondom én Juliskát. Jézuskát.
(A két ifjabb pásztor oda vonszolja az öreget a felállitott Betlehemhez.)
ÖREG PÁSZTOR (letérdel.)
Én kis Jézuskám, nem hoztam néked egyebet, csak birzes-borzas szakállamat, ezt is neked ajánlom.
ELSŐ PÁSZTOR (letérdel.)
Én kis Jézuskám, nem hoztam néked egyebet, csak egy kanta vajat, azt is otthon felejtettem.
MÁSODIK PÁSZTOR (letérdel.)
Én kis Jézuskám, nem hoztam néked egyebet, csak ezt a kis báránykát; ezt is néked ajánlom.
(Mind a három elkezd tánczolni s táncz közben dalolják):
(Ekkor ugranak és az öreg ugrása közben elesik, mire a másik két pásztor nagy nevetésben tör ki.)
ÖREG PÁSZTOR (a kuczkó felé fordúlva.)
ELSŐ PÁSZTOR.
MÁSODIK PÁSZTOR.
(Reiniger Jakab gyüjt. Orosháza.)
(Pásztorok éneklés közben belépnek s a „Betlehem“-et az asztalra teszik.)
ÖREG PÁSZTOR (az ének végével.)
ELSŐ PÁSZTOR.
MÁSODIK PÁSZTOR.
ÖREG PÁSZTOR.
Nohát, pásztor barátim, mely gyönyörű hely, a hová jutottunk, telepedjünk neki s mondjunk egy híres pásztori danát. -84-
MIND.
Nohát! telepedjünk neki, nem lesz rosz.
(A pásztorok körbe ülnek s dalolnak.)
ÖREG PÁSZTOR.
Eh! de kiszáradt a torkom, nem bánom, ha beletekintünk abba a mustos kabakba; add erre barátom, hadd iszom búelfelejtésért. (Mindnyájan isznak sorba, mikor a negyedik iszik, az Öreg Pásztor lekapja a szájáról és kiált): elszalad a nyájad! (Ekkor a Pásztorok kiszaladnak és az öreg jót szippant s lefekszik az asztal alá, csendesen dalolja):
(Ekkor bejön az Első Pásztor, kézen fogva vezeti a két kis bojtárt s az öregre újjal mutogatnak.)
ELSŐ PÁSZTOR.
Öreg! hol a kulacs?! adj egy cseppet, mert el vagyok fáradva.
ÖREG PÁSZTOR.
(Megrázza a kulacsot, az üres). Valójában ezt a férgek itták ki!
MIND HÁRMAN.
Te ittad ki, öreg, hozasd tele!
ÖREG PÁSZTOR.
Na van még egy fagarasom, – hozd tele kis bojtár!
AZ ANGYAL (kivűlről.)
Glória!
(Második és Harmadik Pásztor beszaladnak).
MÁSODIK PÁSZTOR.
Jaj mi történt velem! A mint a delelő dombon szerte nézegettem, egy csodálatos fény látszott megettem; úgy megdöbbentem e csodálatos fényre, hogy elveszett mind a két szemem fénye; – mire feleszméltem, egy ékes hang hallatszott mellettem, mi úgy lelkemre hatott, hogy szívem örömében majd ketté hasadott. -86-
HARMADIK PÁSZTOR.
De csakugyan lesz is valami a dologban, mert a madarak is víg dalokat zengenek az ég felé, talán az isten valami különöst akar cselekedni.
NEGYEDIK PÁSZTOR (jön sebesen.)
Pásztor barátim új hírt mondok! Ugyan nem láttátok-e a jelt, a mely Betlehem pusztáján mutatkozott? Midőn leheveredtem és nem is reméltem, szokatlan világosság látszott közelemben, a melytől igen megdöbbentem; én arra gyanitom, hogy valami vár reánk, mert a bárányok is egyre ugrálnak.
ÖREG PÁSZTOR.
Ez bizonyára valamit jelent.
KIS BOJTÁR.
Nézd meg, apám, nézd meg csak jól, a fülemile mely ékesen dalol; ez bizonyára tavaszt jelent, mert minden madár ékesen énekel.
ÖREG PÁSZTOR.
Óh fiam, édes fiam! nemcsak egyedűl tavaszt jelent ez, más tűnik itt előnkbe; itt talán ama rég várt Messiást jelenti ez, kit a próféták régtől fogva óhajtva vártak, talán ez fog létre jönni. Oh várjunk csak rá időt, tegyük csak le nyugalomra fejünket, hogy istent bűnnel ne bántsuk. Oh derűlj fel már egünknek ékes hajnala! bár leküldetne hozzánk az égnek angyala, hogy a mit a próféták mondottak, és irásaikkal bebizonyítottak: azt teljesűlni látnánk és borúlva imádnánk. – És majd ha a pacsirta megszólal, majd lábra kelünk.
(Ekkor lefekszenek mindnyájan, egy kis idő múlva a pacsirta szólni kezd, erre felkönyökölnek.) -87-
MIND (énekelnek.)
ÖREG PÁSZTOR.
Pásztor barátim meg kéne tekinteni a nyájat, mint legelésznek? (Kimennek mind, csak a két kis bojtár marad benn.)
KÉT BOJTÁR
(az asztal alá bujva éneklik.)
AZ ANGYAL (kivűlről.)
Glória! -88-
PÁSZTOROK (bejönnek a énekelnek.)
MIND.
Feküdj le, öreg, hiszen csak álmodtál.
AZ ANGYAL (kivűlről.)
Gloria!
ÖREG PÁSZTOR (énekel.)
AZ ANGYAL (kivűl énekel.)
ÖREG PÁSZTOR.
PÁSZTOROK (ülve éneklik.)
AZ ANGYAL.
Gloria! Gloria!
ÖREG PÁSZTOR.
Ah! gomolya.
ELSŐ PÁSZTOR.
Vén gólya.
MÁSODIK PÁSZTOR.
A tarka borjú a fiát ríjja.
HARMADIK PÁSZTOR.
Az István bácsi a dudát fújja.
AZ ANGYAL.
Gloria in excelsis Deo.
(Bejön énekelve.)
ÖREG PÁSZTOR.
Barátim angyalok zengenek felettünk új éneket a Messiásról.
MÁSODIK PÁSZTOR.
Zengjünk el mi is egy pásztori nótát.
ÖREG PÁSZTOR.
Fúdd fel hát dudás te is a dudát és vígadj te is velünk.
MIND (énekelnek.)
ÖREG PÁSZTOR.
Halljátok pásztor barátim, nem jó volna egy kissé neki dőlni, aztán úgy pihenten neki indúlni?
MIND.
Nem lesz rosz. (Lefeküsznek.)
AZ ANGYAL.
Gloria!
JÓS és ZARÁN.17)
Apám! angyal szól.
ÖREG PÁSZTOR.
Való-e ez fiam, vagy csak álmodban hallottad? -91-
KÉT ANGYAL (énekel.)
ÖREG PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR.
ÖREG PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR.
MÁSODIK PÁSZTOR.
ÖREG PÁSZTOR.
MÁSODIK PÁSZTOR.
MIND (énekelnek.)
AZ ELSŐ PÁSZTOR
(oda megy a „Betlehemhez“ s letérdel előtte.)
MÁSODIK PÁSZTOR
(letérdel a „Betlehem“ előtt.)
HARMADIK PÁSZTOR
(a „Betlehem“ előtt térdelve.)
JÓS
(a „Betlehem“ elé térdelve.)
ZARÁN
(a „Betlehem“ elé térdelve.)
NEGYEDIK PÁSZTOR
(letérdel a „Betlehem“ előtt.)
ÖREG PÁSZTOR
(a „Betlehem“ elébe térdelve.)
(Török Károly gyűjt. Szeged.)
AZ ANGYAL
(bejön, a „Betlehemet“ az asztalra téve csenget s énekel.)
A KATONA (jön).
ELSŐ PÁSZTOR (jön).
MÁSODIK PÁSZTOR (jön.)
KATONA, KÉT PÁSZTOR (énekelnek.)
MÁSODIK PÁSZTOR (ásit).
Ejnye pajtás! már kilencz-tíz óra felé jár az idő, jó volna magunkat eltenni holnapra! (Erre a két pásztor lefekszik a földre és nagy horkolás közt alusznak.)
AZ ANGYAL (énekel).
(Ekkor pálczájával ráüt az első pásztor subájára).
AZ ELSŐ PÁSZTOR (felkél s énekel).
AZ ANGYAL (a második pásztorhoz).
Kelj fel Peti, Bandi! a juhok Belgrádon is túl járnak a kóróba’.
MÁSODIK PÁSZTOR (álmosan.)
Micsoda kóróba’ jár az eszed Belgrádba’?
AZ ANGYAL
(pálczájával ráüt a második pásztor subájára.)
Kelj fel Peti, Bandi! kelj! megfogom a lábadat, húzlak -99- a kúczkóba; mindjárt úgy bánok veled mint tímár a bőrrel!
(Második pásztor felkél.)
A KATONA (énekel).
A KÉT PÁSZTOR (énekel.)
KATONA.
VÉN PÁSZTOR (kivűlről).
PÁSZTOROK.
Erre jőjj te vén csont! itt vagyunk.
VÉN PÁSZTOR (kivűl énekel).
A KÉT PÁSZTOR.
VÉN PÁSZTOR
(benyitja az ajtót s a küszöbön beesik.)
Ejnye! a fikását! hát itt is felbuktam. Hát tik, pajtásaim, hol a manóba jártok itt? olyan régen kódorgok utánatok, hogy még! alighogy rátok találok!
KATONA.
Hát te, vén csont, hova bődörögsz? Talán az angyal téged is megintett, most Betlehembe velünk akarsz jönni? hanem mond meg előbb, tudsz-e imádkozni?
VÉN PÁSZTOR.
Tudok hát pereczet porczogtatni, két-három kulacs bort elmorzsolgatni. – Hanem mondjunk csak a házi gazdánknak egy szép nótát! -101-
MIND (énekelnek.)
(Török Károly gyüjt. Kikinda.)
MIND (énekelnek.)
A KATONA.
(A pásztorok lefekszenek s hortyogva alusznak).
AZ ANGYAL (énekel).
(Erre a pásztorok fölserkennek álmukból, s az öreg pásztor, ki középett fekszik, mondja a másik kettőnek.)
Hallod, pajtás, szárazfa!18)
ELSŐ PÁSZTOR.
Égessenek meg rajta.
MÁSODIK PÁSZTOR.
Bizony jó is volna.
KATONA (a pásztorokhoz.)
ÖREG PÁSZTOR.
(Ekkor elindulnak az asztal közepére tett „Betlehem“ felé s menet közben folytatja.)
(Oda érve beköszön a Jézuskának, mondván:)
ELSŐ PÁSZTOR.
MÁSODIK PÁSZTOR.
Dicsértessék a Jézus! Én édes Jézuskám Egy sajtocskát hoztam, Jó lesz szent anyádnak Nagy böjtre, gondoltam.
A KATONA (a pásztorokhoz.)
A PÁSZTOROK.
A KATONA (az angyalra mutatva.)
(Az angyal a Betlehemnél marad, a katona a pásztorokkal együtt a ház közepén tánczol, mi közben mondják:)
MIND.
MIND (együtt énekelnek.)
(Ezután ezt mondják:)
A KATONA.
ÖREG PÁSZTOR.
ELSŐ PÁSZTOR
MÁSODIK PÁSZTOR.
(Ekkor a „Csorda pásztorok“ 5-dik versét: „Elindulának“ – kezdík énekelni, s mindaddig folytatják, még ki nem érnek az udvarból.)
(Ipolyi Arnold gyüjt.)
(Személyek: A huszár, szép huszár egyenruhában, fején csákó, oldalán kard, lábán sarkantyus csizma, köpenyét az előadás alatt leveti. – A király, ruhája a huszáréval egyenlő, fején papirból készitett korona van. – Az angyal, egészen fehér ruhába van öltözve, fején gyöngygyel és szalagokkal ékitett korona, derekát széles szalag övezi, kezein fehér keztyü s jobbjában egy pálcza van, melynek felső végéhez aranyos gomb van erősitve, markolatához pedig szalag-csokor köttetik. – Sz. József, földig érő fekete köpenyben, melyet barát-kordával szorit oldalához, kezében horgas pálcza, fején kalap. – Szűz Mária, kék szinű úri ruhában, fején ugyanoly szinű kendő, kezén fehér keztyű, jobbjában fehér kendőt tart. – Bukuró, Barbule, Todore, Nyikuláj és Mosule pásztorok, az utóbbi igen öreg; öltözetük: közönséges nagyszőrű pásztor-szűr vagy guba, fejökön nagy báránybőr kucsma, kezökben juhászbot, derekukon kötél, s arczukon álarcz, hogy ismerős helyeken meg ne ismerjék őket.
Minthogy a Székelyföldön a pakulárok (pásztorok) jobbadán mind oláhok, a szövegben előjövő oláh szavak részint azért adatnak a pásztorok szájába, hogy e tekintetben is minél hűbb pásztoralakokat mutassanak fel, részint pedig a komikum kedvéért.
A társaság a falvakban csak ott produkálja magát, hol előleges bekéredzés után megengedik. A bekéredzés ily módon történik. Attól a háztól, a melyben össze vannak gyülve, a huszárt elküldik a legelőször meglátogatni szándékozott családhoz engedély- és szállás kérés végett; megérkezvén a huszár, -110- a kölcsönös „jó nap“ és „fogadj isten“ után igy szól: „Kedves házi gazdánk, Krisztus urunk születése példáját követők vagyunk, a melyet házi gazdánk jó akaratjából, ha terhére nem lennénk, el akarnánk folytatni, hogy mely szegény állapotban és hogyan született Krisztus Betlehemben.“ Erre a házi gazda azt feleli, hogy „tessék, jó szivvel látom,“ vagy ha nem akarja, akkor valami akadályt hoz fel, p. o. szoros a hajléka, vagy betege van stb. Ekkor a huszár megviszi a választ.
A házhoz érkezve, két pásztor a három tornyú Betlehemet az asztal közepére teszi, mellé állanak az angyal és a király. József és Mária az ajtó megett foglalnak helyet, a pásztorok is ott, csakhogy az ajtó tulsó oldalán; a huszár a szoba közepére áll.)
MIND (énekelnek.)
A HUSZÁR (kivont karddal sétál föl s alá.)
(Félre áll.)
A KIRÁLY (sétálva mondja:)
A HUSZÁR (a királyhoz.)
A KIRÁLY.
HUSZÁR.
KIRÁLY.
SZ. JÓZSEF (a királyhoz.)
KIRÁLY (haragosan.)
SZ. JÓZSEF.
KIRÁLY.
SZ. JÓZSEF.
KIRÁLY.
SZ. JÓZSEF.
KIRÁLY.
SZ. JÓZSEF (Szűz Máriához.)
SZŰZ MÁRIA.
SZ. JÓZSEF.
AZ ANGYAL (Máriához.)
SZŰZ MÁRIA.
AZ ANGYAL
(fel s alá járkál a szobában, mi közben a földön aluvó pásztorok lábát meglöki s énekel.)
(Félbe hagyja az éneklést s szóval folytatja:) -117-
BUKURÓ (felkel s a többi pásztorokhoz:)
Szqualecz mintyennás, pakulari!24)
BARBULE.
Cse?25)
BUKURÓ.
Serkenjetek fel hamar; csak az derék, táti, álmomban mit láték. Dáré ám szpusz26), hogy a Krisztus születék: Kriszi máj fortátyé!27).
BARBULE.
Ba nu Krisztosz, numaj kokosu o kikirit28).
TODORÉ.
BUKURÓ.
(ekkor meglátja az angyalt s elijedve kiáltja:)
BARBULE (Bukuróhoz fordúlva.)
NYIKULÁJ (kelti az igen öreg Mosulét.)
Skale moj fortatye, skalé moj vén ungyiás, kiáltá lukru jeszte, dutye álá lok31).
MOSULE32).
Cse?
NYIKULÁJ.
MOSULE.
Ázsáé fie si káj laszsza a duka moj33).
(E szavakra a másik négy pásztor botját az öreg alá dugja és lábára emeli, midőn már felemelték, akkor az angyal eléjökbe áll s így szól:) -119-
AZ ANGYAL.
A PÁSZTOROK
(mind a Betlehem elé térdelve éneklik.)
SZŰZ MÁRIA (énekel.)
Serkenj fel én fijam, pásztorok eljöttek, Szent angyalaidtól hozzájad küldettek, Hozzájad küldettek.
A PÁSZTOROK (térdepelve énekelnek.)
BUKURÓ.
BARBULE.
BUKURÓ (Sz. Józsefhez.)
SZ. JÓZSEF.
Nagy kegyetlensége a városiaknak, Szegénységünk miatt ugy megutáltanak, Isten neveért is szállást nem adtanak.
BUKURÓ.
(Ezután az öreg pásztort, Mosulét, a többiek botjaikra fektetve a Betlehem elé viszik.)
MOSULE.
BUKURÓ (a többi pásztorokhoz fordulva.)
BARBULE.
BUKURÓ (ajándékát a következő szavakkal nyujtja át.)
(Midőn az ajándékot viszi, az angyal a tornyocskában levő csengetyűt megcsendíti, mely hangra a pásztor leborúl.)
BARBULE.
Oh domne szfuntule35), drága mennyei harangszó.
BUKURÓ (Barbuléhoz.)
Hajde la Betlehem, Barbule!36)
BARBULE.
BUKURÓ.
Nu depárte, nu ma ajicse38).
BARBULE.
Kit zile potz merem?39)
BUKURÓ.
Do zile si zsumátáte40).
BARBULE.
No binye, binye41). (megindúl s az ajándékot a következő szavakkal benyujtja)42).
TODORE (következő szavakkal nyujtja át ajándékát.)
NYIKULÁJ.
(A pásztorok az öreg pásztort botjaikon emelik fel, ki a következő szavakkal nyujtja át ajándékát.)
MOSULE.
SZŰZ MÁRIA.
BUKURÓ (a többi pásztorokhoz.)
(Ekkor a második pásztor, Barbule, előveszi furulyáját s elkezd furulyálni, melyre a többiek – közbül nevén az öreget – -124- tánczra kerekednek, macsukájokat (bunkós bot) fejök felett összeütögetik s táncz közben gyakran mondogatják:)
Huppa zsuká zicsé Todoricze, se Rukure se Macsuke. Huppa hup!49)
(Az öreg végig nézi a tánczot s végeztével haragosan mondja nekik:)
MOSULE.
Ezt biz’ eljárátok, de nem igen jól járátok.
BUKURÓ (elérántja.)
Eredj, járd meg jobban vén szipa!
MOSULE (oda kiált a furulyáshoz.)
Szufle szine moj!50)
(A zenész megfuvintja egy kissé a furulyát, de azonnal félben hagyja, mit a süket öreg nem vesz észre a minden erejéből tánczol, mígnem Bukuró nyakon ragadva, megrázza s így szól hozzá:)
BUKURÓ.
Nu szufle51) vén szipa!
MOSULE (a furulyáshoz).
Szufle szine moj!
(Ekkor ismétlődik az előbbi jelenet s az öreg egész az elbággyadásig tánczol, midőn aztán odakiált.)
MOSULE.
(Mire a furulyás visszakiáltja, hogy nem is fujta, s erre aztán jót kaczagnak a rászedett öregen.
Ezután a négy pásztor kört képez, az öreg a kör közepén áll, énekelnek:)
PÁSZTOROK.
(Félre vonúlnak.)
KIRÁLY (kivont karddal járkál.)
BUKURÓ (az öreg pásztorhoz.)
Haj de aics moj Mosule!53)
MOSULE.
Cse?54)
BARBULE.
(Erre az öreg megmutatja az üres tarisznyát s a második pásztor folytatja a házi gazdához:)
TODORE.
NYIKULÁJ.
MOSULÉ (a többi pásztornak panaszkodva.)
NYIKULÁJ (az öreghez).
MIND (énekelnek.)
(Orbán Balázs gyüjt. Csikszék.)
(A három király bejön a csillaggal s éneklik:)
(Ekkor a csillagot kieresztik háromszor.)
BOLDIZSÁR KIRÁLY.
Én Boldizsár király Szerecsenországból való vagyok. Nem tanúltam egyebet, ugrándozni, ficzkándozni, szép kisasszonyokat -129- ölelgetni. Épen egyszer a fő rezedenczia mellett kellett elmenni, meglátott a kisasszony a felső kontignáczióbúl, behívatott szobájába, úgy jól tartott eczetes lencsével, tormával és galuskával, nézzék, nézzék, uraim, alig férek nadrágomban.
GÁSPÁR KIRÁLY.
Óh te gomolya hitű! Én is jártam már a te országodban, vettem egy krajczáron egy meszely bort, vagy pedig egy fillérért egy meszely pálinkát; nézzék, nézzék, uraim, hogy megtántorogtam tőle.
MENYHÁRT KIRÁLY.
BOLDIZSÁR KIRÁLY.
GÁSPÁR KIRÁLY.
MENYHÁRT KIRÁLY.
(Ezután így felváltva rigmusolnak.)
(Török Károly gyüjt. Orosháza.)
(Vízkereszt napján alkonyodás után öt-hat csoport katholikus iskolás gyermek vagy suhancz jár házról házra, rendszerint hármasával. Az egyik fiú kezében egy csillagot visz, melyet szita- vagy rostakéregből készítenek, színes papirral vonnak be, ebből van kivágva a csillag, sárga papirral beragasztva; a csillag felett látható az I. H. S. betű a kereszttel tetejében; belőlről gyertya ég s az világítja meg; az egészet egy keresztben csuklókra járó készűlék segélyével az illető tetszése szerint előre hosszan kinyujthatja s magához visszavonhatja. – A három fiú közűl egyik a szerecsen, másik a magyar és a harmadik az eszkimó király. Öltözetük különféle; a szerecsen király rendszerint fehér lepelbe burkolódzik, fején aranyos papírból készített püspök süveg van, arcza korommal van befeketítve, s ez szokta leginkább hordani a csillagot. A magyar király huszár ruhát visel, fején arany korona. Az eszkimó király, ki többnyire kisebb a másik két fiúnál, vagy lepedőbe burkolódzik, vagy csak szokott öltönyében jelenik meg, fején azonban mindenkor aranyos papirból csinált sok ágú koronát hord. – Ha valamely háznál meg akarnak jelenni, egyiket magok közűl beküldik előre s az megkérdezi: „Szabad-e bejönni a három királynak?“ – igenlő válasz esetében bemennek mind a hárman, előre bocsátva a csillagot hordó szerecsen királyt.)
MIND (énekelnek:)
SZERECSEN KIRÁLY.
MAGYAR KIRÁLY.
ESZKIMÓ KIRÁLY.
SZERECSEN KIRÁLY.
MAGYAR KIRÁLY.
ESZKIMÓ KIRÁLY.
(Igy felváltva mondják tovább a rigmusokat.)
(Török Károly gyüjt. Hód-Mező-Vásárhely.)
(Gyulai Pál gyüjt. Marosszék.)
(Gálfi Sándor gyüjt. Udvarhelyszék.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Kríza János gyüjt. Székelyföld.)
(Gyulai Pál gyüjt. Kolosmegye: Gyalu.)
(Gálfi Sándor gyüjt. Udvarhelyszék.)
(Tájszolás szerint.)
(Vass Tamás gyüjt. Székelyföld.) -153-
(Varga János gyüjt. Alföld.)
(Tájszólás szerint.)
(Péterfi Albert gyüjt. Székelyföld.) -158-
(Töredék.)
(Szabó Károly gyüjt. Csikszék.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.) -162-
(Mártonfi Károly gyüjt. Eger.)
(Abonyi Lajos gyüjt. Baracska.)
(Pusztafi Kálmán gyüjt. Székelyföld.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Szentpéteri Pál gyüjt. Kún-Szent-Miklós.)
(Vas Tamás gyüjt. Székelyföld.)
(Töredék.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Gálfi Sándor gyüjt. Udvarhelyszék.)
(Gyulai Pál gyüjt. Kolozsvár.)
(Fincziczki Mihály gyüjt. Ungmegye.)
(Szabó Samu gyüjt. Marosszék.) -183-
(Gálfi Sándor gyüjt. Udvarhelyszék.) -185-
(Gyulai Pál gyüjt. Kolozsvár.)
(Sándor Domokos gyüjt. Udvarhelyszék.)
(Gyulai Pál gyüjt. Kolozsvár.)
(Baló József gyüjt. Udvarhelyszék.)
(Szabó Samu gyüjt. Marosszék.)
(Horváth Ádám gyüjt. akad. kézirattár.)
(Tájszolás szerint.)
(Szél Farkas gyüjt. Hódmező-Vásárhely.)
(Gyulai Pál gyüjt. Marosszék.)
(Szabó Samu gyüjt. Udvarhelyszék.) -193-
(Hermányszegi gyüjt. Csikszék.)
(Szabó Károly gyüjt. Pest.)
(Szabó Károly gyüjt. Tisza-Várkony.) -195-
(Gyulai Pál gyüjt. Udvarhelyszék.)
(Abonyi Lajos gyüjt. Hevesmegye.)
(Tájszolás szerint.)
(Szilády Móricz gyüjt. Halas.) -198-
(Felméri Lajos gyüjt. Csikszék.)
(Gyulai Pál gyüjt. Szilágy.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Gyulai Pál gyüjt. Kolozsmegye: Kide.)
(Vas Tamás gyüjt. Székelyföld.)
(Szabó Károly gyüjt. Nógrádmegye.) -204-
(Abonyi Lajos gyüjt. Pestmegye.) -205-
(Gyulai Pál gyüjt. Kolozsmegye: Kalotaszeg.)
(Varró Sándor gyüjt. Karczag.)
(Abonyi Lajos gyüjt. Pestmegye.)
(Szigligeti Ede gyüjt. Putnok.)
(Töredék.)
(Baksay Sándor gyüjt. Baranyamegye: Csurgó.)
(Gyulai Pál gyüjt. Nógrádmegye.)
(Tájszólás szerint.)
(Szilády Móricz gyüjt. Halas.)
(Szabó Károly gyüjt. Szathmármegye.)
(Illésy György gyüjt. Álmosd.) -212-
(Gyulai Pál gyüjt. Háromszék.) -213-
(Abonyi Lajos gyüjt. Pestmegye.)
(Gyulai Pál gyüjt. Szilágyság.) -214-
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Dömötör János gyüjt. Tolnamegye.)
(Abonyi Lajos gyüjt. S. Patak.)
(Szabó Károly gyüjt. Tisza-Várkony.)
(Szabó Károly gyüjt. Alföld.) -217-
(Szentpéteri Pál gyüjt. Kun-Szent-Miklós.)
(Gyulai Pál gyüjt. Marosszék.)
(Vas Tamás gyüjt. Székelyföld.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Abonyi Lajos gyüjt. Pestmegye.)
(Huszár László gyüjt. Nagy-Kőrös.)
(Varró Sándor gyüjt. Szabolcs.)
(Halász Dezső gyüjt. Bíharmegye.)
(Huszár László gyüjt. Nagy-Kőrös.)
(Dömötör János gyüjt. Tolnamegye.)
(Szigligeti Ede gyüjt. Putnok.)
(Zajzoni gyüjt. Udvarhelyszék.) -231-
(Arany László gyüjt. Alföld.)
(Huszár László gyüjt. Nagy-Kőrös.)
(Töredék.)
(Szabó Samu gyüjt. Székelyföld.)
(Szabó Károly gyüjt. Békésmegye.)
(Abonyi Lajos gyüjt. Abony.)
(Szigligeti Ede gyüjt. Putnok.)
(Abonyi Lajos gyüjt. Körözs mellék.)
(Szabó Károly gyüjt. Fehérmegye.)
(Nagy Károly gyüjt. Kecskemét.)
(Huszár László gyüjt. Nagy-Kőrös.) -237-
(Szabó Károly gyüjt. Szathmármegye.)
(Abonyi Lajos gyüjt. Jász-Kisér.) -238-
(Abonyi Lajos gyüjt. Körözs mellék.)
(Abonyi Lajos gyüjt. Tápió-Szele, Baracska.)
(Gyulai Pál gyüjt. Kolozsvár.)
(1–24 Szabó Károly gyüjt.)
(Szathmármegye.)
(Békesmegye.) -244-
(Erdély.)
(Kunság.) -245-
(Más változatban.)
(Erdély.)
(Szathmármegye.) -246-
(Nógrádmegye.)
(Alföld.)
(Alföld.)
(Szathmármegye.) -248-
(Dunántúl, Nógrád.)
(Alföld.)
(Alföld.)
(Alföld.) -250-
(Nagy-Kőrös.)
(Alföld.) -251-
(Pestmegye.)
(Heves-Békesmegye.)
(Tápió-Bicske.)
(Nógrádmegye.)
(Gömörmegye.)
(Szathmármegye.)
(Szathmár-, Békesmegye.)
(Alföld.) -255-
(25–53 Abonyi Lajos gyüjt.)
(Baracska.)
(Erdély.) -256-
(Losoncz.)
(Körös-Ladány.) -257-
(Körös-Ladány.)
(Körös-Ladány.)
(Körös mellék.)
(Körös mellék.)
(Békés-Csongrádmegye.)
(Békés-Csongrádmegye.)
(Kecskemét.)
(Kecskemét, Arad, Debreczen.)
(Abony.)
(Abony.)
(Tápio-Szele.)
(Székes-Fehérvár.) -262-
(Debreczen s több helyről.)
(Abony, Szolnok.)
(N.-Kőrös, N.-Várad.)
(Nagy-Kőrös.)
(Debreczen, Borsod.) -264-
(Tószeg, Abony.)
(Jászberény, Abony.) -265-
(Mező-Szent-György.)
(Karcsa.)
(Jász-Kisér, Baracska.)
(G.-Panyit.)
(Baracska.)
(53–54 Szigligeti gyüjt.)
(Putnok.) -268-
(Putnok.)
(54–82 Gyulai Pál gyüjt.)
(Kalotaszeg.)
(Udvarhelyszék.)
(Erdély.)
(Bánfi-Hunyad.)
(Szilágy.)
(Kalotaszeg.)
(Krasznamegye.)
(Hevesmegye.)
(Pestmegye.) -273-
(Szolnok.)
(Kalotaszeg.)
(Kalotaszeg.) -275-
(Borsodmegye.)
(Alföld.) -276-
(69–72 Szabó Samu gyüjt.)
(Székelyföld.)
(Székelyföld.)
(Székelyföld.)
(Székelyföld.) -278-
(73–74 Csataghi gyüjt.)
(Csikszék.) -279-
(Csikszék.)
(Csángó dal. Czelder Márton gyüjt.)
(Moldova.)
(1–12 Abonyi Lajos gyüjt.)
(Debreczen.) -282-
(Kecskemét.)
(Abony, Dunántúl.)
(Abony, Dunántúl.)
(Abony.)
(Pest, Abony, Jász-Kisér.)
(Borsodmegye.)
(Abony.)
(Jász-Kisér.)
(Baracska.)
(Nyitra.)
(Abony.)
(13–14 Török József gyüjt.)
(Karcsa, Zemplén megye.)
(Karcsa.) -288-
(15–16 Huszár László gyüjt.)
(Nagy-Kőrös.)
(Nagy-Kőrös.)
(17–25 Szabó Károly gyüjt.)
(Pest.)
(Körös-Tarcsa.)
(Alföld.)
(Alföld.) -290-
(Szathmár.)
(Szolnok.) -291-
(Szeged.)
(Debreczen.)
(Alföld.)
(26–28 Weiss József gyüjt.)
(Balaton vidéke.)
(Zalamegye.)
(Balaton vidéke.)
(29–39 Gyulai Pál gyüjt.)
(Szilágy.)
(Dunavecse.)
(Erdély: Nagy-Falu.)
(Kolosvár.)
(Erdély.)
(Pest.) -296-
(Hevesmegye.)
(Alföld.)
(Pestmegye.) -297-
(Alföld.)
(Zemplénmegye.) -298-
(Czelder Márton gyüjt.)
(Moldva: Forrófalva.)
(1–6 Abonyi Lajos gyüjt.)
(Kőrös, Kecskemét.)
(Körözs melléke.)
(Szabolcsmegye.)
(Békesmegye.) -301-
(Nagy-Kőrös.)
(Kecskemét.)
(7–9 Findura Imre gyüjt.)
(Nógrádmegye.)
(Nógrádmegye.)
(Gömörmegye.)
(10–15 Gyulai Pál gyüjt.)
(Pestmegye.)
(Gömör.)
(Pestmegye: Gyömrő.)
(Zemplénmegye.) -306-
(Szabolcsmegye.)
(Balaton vidéke.)
(Moenich Károly gyüjt.)
(Cziffer.)
(Csataghi gyüjt.)
(Csikszék.)
(1–6 Szabó Károly gyüjt.)
(Debreczen.)
(Biharmegye.) -310-
(Sáros-Patak.)
(Ugyanaz más változatban.)
(Sáros-Patak.) -311-
(5–11 Abonyi Lajos gyüjt.)
(R.-Keresztúr.)
(Baracska.)
(Baracska.)
(Kecskemét.) -313-
(Nagy-Kőrös.)
(11–13 Illésy György gyüjt.)
(Debreczen.)
(Debreczen.)
(Barbay István gyüjt.)
(Komárom megye: Szend.)
(Weisz József gyűjt.)
(Balaton vidék.)
(Fekete János gyüjt. Fehérmegye.)
(1–9 Abonyi Lajos gyüjt.)
(Nagy-Kőrös.)
(Abony, Tápió-Szele.)
(Nánás.)
(Abony.) -327-
(Vadkert.)
(Alföld.) -328-
(Tisza vidéke.)
(Körözs melléke.)
(9–14 Szabó Károly gyüjt.)
(Bihar.)
(Nógrádmegye.)
(Pestmegye.) -330-
(Szathmármegye.)
(Alföld.) -331-
(14–16 Szigligeti Ede gyüjt.)
(Putnok.)
(Putnok.)
(Putnok.)
(1–4 Szabó Károly gyüjt.)
(Pestmegye.)
(Békesmegye.)
(Ugyanaz más változatban.)
(Abony.) -335-
(Debreczen.)
(5–8 Weiss József gyüjt.)
(Balatonmelléke.)
(Zalamegye.) -336-
(Balaton vidéke.)
(Veszprémmegye.)
(Hermányszegi gyüjt.)
(Székelyföld.)
(10–18 Gyulai Pál gyüjt.)
(Alföld.)
(Sáros-Patak.)
(Pestmegye.)
(Gömörmegye.)
(Hevesmegye.)
(Komárommegye.)
(Erdély.)
(Pozsonymegye.) -340-
(Szigligeti Ede gyüjt.)
(Putnok.)
(1–25 Fekete János gyüjt. Fehérmegye.)
(Midőn altatja.)
(Midőn járni tanítja.)
(Midőn kézen hintálja.)
(A kis gyermek ujjait megfogja.)
(A gyermek tenyerébe kört kerít.)
(A gyermek hóna alá nyúl s megcsiklándozza.)
(A gyermek kacsóit összeütteti mondván.)
(Midőn állni tanítja.)
(Utolsó sornál megcsiklándja.)
(Az első sor végszavát változtatja.)
(A farkas a futókat elfogja s eldugja.)
(A ludak gágognak.)
(Erre a ludak előjönnek.)
(Egyre rámutat, az kinyitja markát, s ha nincs nála a gyürű, tovább folytatja.)
(Pösze gyerek mondokája.)
(Ima étel előtt.)
(Étel után.)
(Lefekvéskor.)
(26–35 Illésy György gyüj. Debreczen.)
(Egyik kéz a másik kézfej bőrét hüvelyk- és mutatóujjal megcsipi, s ez állapotban a kezek együtt fel és le mozognak, mialatt a játszók folyvást a fentírt mondatot ismételgetik.)
(A piczi gyermek tenyerét kezünkbe fogva, másik kezünk mutatóujjával „bizserélünk“ (gyengén csiklandunk) benne, ezalatt a fentebbi első sort mondogatván. Aztán mutatóujjunkkal hirtelen felszaladunk karocskáján, – ha lehet, az ingujjon keresztűl meztelen hóna alá, – s e felszaladás és hóncsiklandás alatt, gyorsabban mint az előtt, a második sort mondjuk.)
(Az első két sor mondása közben a gyermekek, a parányit kézen fogva, tetszés szerinti ideig sétálnak, vagy egy helyben keringenek. – Egyszerre azt kiáltván, hogy „csücs!“ hirtelen leguggolnak, azon igyekezvén, hogy a szoknyák habot vessenek.)
(E versecske mondása alatt az asztalra ültetett kis gyermek fejét egyik tenyerünkből gyöngén a másik tenyerünkbe hajtogatjuk, míg csak szédülni nem kezd.)
(A gyermekek egymást kézen fogván, körben mozognak, mondván:)
(A gyermekek egymást kézen fogván, keringenek, mondván:)
(Az utolsó sor első szótagjánál, melyet hangosan és meghúzva ejtenek ki, egyszere leguggolnak, s a többi szótagot hirtelen mondják utánna. A verset így is kezdik:)
(A gyermek kezét megfogván, ujjait egyenkint morzsolgatjuk, mondván:) -352-
(A hüvelykujjnál:)
(A mutatónál:)
(A középujjnál:)
(A nevendékujjnál:)
(A kisujjnál a gyermek hóna alá szaladva s ezt győngéden csiklándva, gyorsan:)
(Egy kör közepén egy lép.)
(A középső ugrik.)
(A köz. oldalvást hajlik, s karjával derekát támogatja.)
(Haját simítja.)
(A mosdást utánozza.)
(Valamelyik körben álló lyány kötőjébe törölközik, s akkor ez áll középre.) -353-
(Egy tyúk, a többi csirke. Egymást derékon fogva sort képeznek. Egy czigány kóróval ás.)
(A czigány a leghátulsó csirkét igyekszik elfogni; a sor folyvást forogva védekezik. Mikor mind el van fogva, vége a játéknak.)
(Mind derékon fogózva sort képeznek, egy külön áll, s a sor elsejével felesel. A „gyerelő“-nél a sor hátulsója a kűlönállóhoz megy, s átveszi a feleselést. A „fordúlj egyet“-nél ketten 3-szor megfordúlnak, s az előjöttnek nem szabad nevetni. Ha nevet, az ördögé. Persze hogy egy sem állja meg.)
(36–40 Arany László gyüjt. Nagy-Szalonta.)
(41–46 Gyulai Pál gyüjt. Kolozsvár.)
(Öt harang)
Első harang:
Második harang:
Harmadik harang:
Negyedik harang:
Ötödik harang:
(Ekkor üti az ember a kis gyermek hátát.)
(A gyermek kezében egy csigát tart s énekli:)
Ecczör volt hol nem volt, hetedhét országon, még azon is tul, még az Operenczián is tul, bédőlt kemenczének kidőlt ódalába, vén aszszony szoknyájának a hetvenhetedik ránczába volt egy fejér bolha, annak a köllős-közepibe volt egy fényös királyi város, a városba pedig lakott egy öreg-rend király, kinek volt egyetlen egy jóramenendő fia, – elég az hezza, hogy a király sokat remélt ebből a fiából, azér őtöt kitanittatta minden iskolai tudományokra, azután elküldötte külső országokra látni, hallani, tapasztalni. – Oda is országolt több esztendeig a királyfi, mig végre az apja kévánságára hazatelepödött; – de a királyfinak a sok járás-kelésbe egészen elváltozott a természete, gondolkodóvá és szomorkodóvá lött, – ezen az öreg király erősen megűtődött, s gondolkodott, hogy mi lehet ennek a nagy változásnak az oka? de nem szólott senkinek felőlle, csak magába főzte, míg arra a gondolatra jött, hogy a királyfi bizonyosan szerelmös, azér olyan gondolkozó. Történt ecczör, hogy a király csak a királyfival -362- ketten voltak a királyi rezsedenczia ebédlő szobájába, az öreg király kartőn fogta a fiát, bévezette az ódalszobába, a mely teli volt mindenféle szép leányi képekkel, s azt mondá a fiának: Te édes fiam, nagyon kedvetlenül viseled magadot; jó vóna, ha megházasodnál, lásd ebbe a szobába minden császároknak, királyoknak és fejedelmeknek leányaik le vannak festve, tetszésöd szerint választhatsz; a melyik leginkább szüved szerént való, azt hozom feleségűl neked, csak jobb kedvödet lássam. – Jaj édes király atyám, felelé a királyfi, se a szerelöm, se a házasság nem bánt ingömet, hanem az a gondolat szomorít, hogy minden emböröknek, még a királyoknak is ecczör meg kell halni; szeretném tehát olyan birodalmat födözni föl, a hol a halálnak nincs hatalma; el is határoztam magamba, hogy ha a lábam térgyig vásik is, addig menyek, míg ilyent talalok.
Az öreg király ügyeközött leuntatni fiát föltött szándékáról; mondotta neki, hogy az lehetetlen; elbeszélte azt is, hogy ő már ötven esztendeje, hogy királyja az országának, mindég megelégedve és bódogul élt s egyszörsmind ajánlotta fiának, hogy a királyságot is átadja neki, csak más kedvit lássa, s maradjon honnjába; de a királyfi állhatatos maradt föltételéhöz, másnap reggel kardot kötött az ódalára s útnak is indult.
Mikor több nap mulva kihaladt vólna az apja -363- birodálmából, a mint möndögelt az úton, még messzire meglátott egy roppant nagy élőfát, – mintha a tetejibe egy nagy sas libegne; közelébb mene a fához, hát lássa, hogy egy nagy sas annak a nagy fának tetejibe levő ágait ugyancsak rugdossa, ugyan poszátoltak109) szerteszéjjel az ágak, – mikor elbámészkodnék rajta, a sas csak magát gondolja, leszáll melléje a királyfinak, körösztül bukkik a fejin, lösz belőle egy király, s azt kérdi a bámészkodó királyfitól: Te mit bámulsz öcsém? Hát biz’ én csak azt bámulom, – felelé emez, – hogy te miért rugdosod ezt a nagy fa tetejit. Erre a sas király azt mondja: Ládd-e, én arra vagyok kárhoztatva, hogy se én, se semmi hezzám tartozó zelletségöm110) meg ne halhassunk addig, valameddig ezt az élőfát innét tőstőből ki nem rugdosom vélle; de már este van, ma többet nem dógozom, hanem haza mönyök s tégödöt is, mint utazót, jószüvel látlak szegény házamhoz hálóba. A királyfi erre el is igérközék s együtt elsétáltak a saskirály rezsedencziájába, – hát a saskirálynak egy gyönyörüségös szép leánya vagyon, ki el is fogadta az apját s a vendég királyfit s azonnal asztalt terittetött s vacsorával ellátta. Vacsorálás közbe kérdé több szóváltások között a sas király az utazó királyfit, hogy mi czélja lenne -364- utazásának? A királyfi pedig kinyilatkoztatá, hogy addig akar éppen utazni, hol olyan birodalomra talál, melybe a halálnak ne lögyön hatalma. No édes öcsém, – mondá a sas király – úgy éppeg jó helyen jársz; nem hallád-e, hogy addig rajtam, és a hozzám tartozóimon a halálnak semmi hatalma nincs, a mig azt a nagy fát tőstől, gyökerestől ki nem rugdalom; addig pedig eltelik 600 esztendő is. Kelj össze addig a leányommal, s itt nálam addig eleget élhettök. Jaj édös király bátyám uram! az mind jó volna; de 600 esztendő mulva csak meg kell halni, én pedig olyan helyet akarok fölfödözni, hol a halálnak soha se lögyön hatalma. A király kisasszony, is marasztotta, mert már jóformán megismerkedtek, volt; de semmiképen sem tudá őtöt maradásra birni. Végre hát, hogy minden emlék nélkül mégis el ne bocsássa, adott neki egy iskotoját, melynek a belső fenekén az ő képe volt lefestve, s azt mondá: No te királyfi! mivelhogy semmiképen sem maradál nálam vedd ezt az emléket! – ennek oly tulajdonsága van, hogy ha elfáradsz a fődön járásba, nyisd föl az iskotoját, nézz az én képömre, s a hogy gondolod ugy utazhatsz: ha tetszik a levegőben, ha ott igen élös lesz a levegő fuvása, a föld szinén, mint a sebös gondolat, vagy mint a sebös forgószél. A királyfi az iskotoját megköszöné, zsebibe tette, más nap búcsut vött a sashirály házától s utnak indult.
Egy darabig mönt gyalog az országuton, de -365- egy idő mulva meg kezdött bágyadni, s eszébe jutott az iskotoja; elővövé hát, kinyitotta s reápillantott a király küsasszony képibe, s gondolta magába: haladjak ugy, mint a sebös szél fönn a levegőbe, s azonnal fölkereködött, s ugy haladott, mint a sebös szél. Mikor egy jó darabig elhaladt volna, egyszer egy roppant nagy magos hegy fölött haladva, lássa, hogy egy kopacz embör egy kosárba ásóval és kapával fődet rakott a hegy tetejéről, s viszi az alj felé. Megáll s elbámul ezön a királyfi, – a kopacz embör is megáll s kérdi a királyfitól: te mit bámulsz öcsém? Hát én bizony czak azt bámulom, hogy kegyemöd hova viszi innét azt a kosár fődet? Jaj édes öcsém! mondá az öreg, én arra vagyok kárhoztatva, hogy addig se én, se semmi familiám meg nem halhatunk, mig ezt a nagy hegyet evvel a kosárral mind el nem hordom, s a helyet itt meg nem teresítöm; de már este felé van, ma többet nem dógozom; azzal köröszül bukkott a fején, s lött belőle egy kopacz király, melléje állott az utazó királyfinak, s meghítta őtöt magához éjjeli hálóba. – El is mentek együtt a kopacz király rezsedencziájába, hát ennek még százszorta szebb leánya van mint az előbbinek, – ki őköt jószüvel látta s vacsorával is csakhamar ellátta. Vacsora alatt a kopacz király megkérdezé az utazó királyfit, hogy meddig utazik? mire a királyfi hasonlólag azt felelte, hogy addig utazik mig olyan országot talál, ahol a halálnak ne lögyön semmi -366- hatalma. Ugy éppen jó helyt jársz, azt mondja a kopacz király is, mert a mint mondám, én arra vagyok kárhoztatva, hogy addig meg nem halhat semmiféle familiám, míg azt a nagy hegyet mind el nem hordom, addig pedig eltelik 800 esztendő is; keljetek eszsze a leányommal, ugyis látom nem unjátok egymást s 800 esztendeig eleget élhettök. Igen de, mondja a királyfi, én oda akarok menni, hol a halálnak soha se lögyön hatalma. Erre készülődni kezdett s jóécczakát mondván, elmönt a hálószobájába; másnap mindnyájan igen jókor felkőtek, s a király küsasszony ujból marasztá a királyfit, de teljességgel nem maradt; hogy tehát minden emlék nélkül el ne mönnyön a királyfi, adott neki egy olyan arany gyürüt, melynek az a tulajdonsága volt, hogy ha annak birtokosa ujjában megforditotta, éppen ott lött azonnal, a hol akarta; – a királyfi a gyürüt elvötte, megköszönte s avval elbúcsuzott s utra indult megint.
Egy darabig ment az országuton; ekkor eszébe jut az adott gyürü; megforditja tehát azt az ujjába, s gondolja magában, hogy épen a világ végin lögyön. Behunyja szemit, s hát egy pillantásra, mikor a szemit kinyitja, egy pompás királyi város közepibe vagyon, megindul annak utczáin le és föl; lássa a sok csodálatos öltözetü s formájú emböröket, huszonhét féle nyelvön próbált velök beszélni, mert annyi nyelvet tudott a királyfi, de senki sem felelt egyre is. -367- Megbúsul tehát, hogy mitevős lögyön itt, hol senkivel sem tud értekeződni. Addig jár-kel bújában, hogy ecczör egy olyan öltözetü emberre talál, milyent az ő országába szoktak viselni, megszólitsa a maga nyelvén, hát tud rá felelni; megkérdözi tehát legelőbb is, hogy miféle város ez; az ember megmagyarázza, hogy ez a kék király országának fővárosa; de maga a király meghót, hanem vagyon egy kedves szép királyi kisasszony, s az uralkodik hét ország fölött; met más senki sincs az egész királyi nemzetségből. A királyfi meg volt elégödve a fölvilágositással, s kérdé az embert, hogy nem tudná-e a király rezsedencziáját megmutatni. – Jó szüvel – mondá az embör – s elvezette a királyfit a rezsedencziához, s ott elbucsuzék tőlle. A királyfi beindult a rezsedencziába, hát a királyi küsasszony a rezsedenczia garádicsára leülve, himet varr, s a királyfi is egyenesen neki indult; a királyi küsaszszony pedig fölállott ülőhelyiből, s megesmerve a királyfit, hogy nem hétköznapi embör, fölvezette őt a rezsedenczia palotáiba, s ott urilag elfogadta. Több szóváltás után, hogy a királyi küsaszszony megtudta a szándékát a királyfinak, kérte, hogy maradjon nálla s lögyön neki társa az uralkodásba; de a királyfi kijelentötte, hogy csak abba az országba akar megtelepödni, hol a halálnak nincs hatalma. Ekkor a király küsaszszony kartőn fogta a király urfit, bevezette egy ódalszoba ajtajába, s hát annak a szobának a pádimentuma -368- ugy teli van szurkálva varrótűvel, hogy csak egyet sem lehetne abba többet leszurni. No te királyfi, azt mondja ekkor a küsaszszony – látod-e ezt a roppant sokaságu varrótőt? én arra vagyok kárhoztatva, hogy a míg ezt a sok tűt el nem használom, el nem váslalom a varrásba, addig sem én, sem semmi hezzám tartozó familiám meg nem halhatunk; addig pedig eltelik ezer esztendő; ha nálam maradsz, addig eleget élhetünk s uralkodhatunk. – Igen, de, mondja a királyfi, ezer esztendő mulva csak meg kell halni; én pedig olyan országot keresök, hol a halálnak soha hatalma ne lögyön. Eleget ügyeközött a himvarró király küsaszszony leverni szándékáról a királyfit; végre is ez kijelentötte, hogy nem marad, hanem folytatja elkezdött utját. A király küsaszszony ekkor a királyfi eleibe állott, s igy szólott hezzá: Mivel semmiképen nem tudlak megtartani, emlékbe fogadj el tőlem egy arany veszszőcskét, ennek olyan tulajdonsága löszön, hogy szorultság esetibe azzá változik, a mivé változtatni meggondolod. A királyfi megköszönte a király küsasszony adománnyát, azt a zsebibe rejtötte, avval búcsut vött tőlle, s utra indult ujból.
Alig ért ki a városból, hát ott egy nagy folyóra talált; de látta, hogy annak a tulsó szélinél az ég kárpitjai már leereszködtek, s tovább menni nem lehet, mert ott a világnak vége van; felindult tehát vizjöttire a folyó martján; mikor egy darabocskáig -369- fölfelé haladt volna, ecczör a szömibe ötlött egy fényös királyi kastély a folyóviz fölött a levegőbe függve; de minden vizsgálódása után sem látott semmi utat vagy hidat oda, a melyik azt a száraz főddel öszszekötötte volna; pedig csakugyan szerette volna a fényes kastélyba bepillantani. Ecczör csak eszébe jut az arany vessző, melyet a himvarró király küsaszszonytól kapott volt; elévöszi azt s ledobja a földre evvel a gondolattal: lögyön belölle egy palló átal a fényes királyi kastélyba, s legottan a vesszőből egy arany palló lött átal a fényös királyi kastélyba; a királyfi sem késedemezött sokáig; reá ugrik az arany pallóra, s átalmönyön rajta a kastélyba; – de mikor a kastély kapuján belépött, hát aztat olyan külömbnél külömb csuda-állatok őrzik, a milyenöket ő soha sem látott volt. Megijed s poroncsol a kardjának: kard ki a hüvelyből! – a kardja ki is ugrik s egynehánynak a fejét el is üti; de hát azoknak ecczöribe más fejük nő; erre még jobban megretten a királyfi, a kardját hüvelyibe poroncsolja, s megbámul. A kastély királynéja ezt látta az ablakból s egy inast tüstént utána szalasztott, hogy az őrök ne bántsák, megporoncsolta az inasnak, hogy azt idegen utazót hozzá vigye. Ugy is lött. Az inas gyorsan lefutott, a királyfit az őrökön körösztül vitte a kastély királynéja eleibe.
Mikor a királyfi megérközött a királyné eleibe, elkezde a királyné hozzá beszélni. Azt látom, hogy -370- nem mindennapi embör vagy; de azt is akarom tudni, ki vagy s mi járásbéli? A királyfi erre megnevezé, hogy ő melyik királynak a fia, s hogy azér’ indult utra, hogy olyan országot födözzön föl, hol a halálnak nincs hatalma. No, jó helyt állsz, mondá a királyné, mert én vagyok az élet és halhatatlanság királynéja, itt már bátorságban vagy a halál ellen. Ecczöribe leültette s jó szüvel is látta a királyfit, asztalhoz ültetvén őtet csakhamar.
Eppen egy ezer esztendeig maradt ebbe a fényes kastélyba a királyfi, de az oly hamar eltünt, mint az előtt egy félesztendő.
Mikor eltölt volna az ezer esztendő, egy éjczaka olyan álmot lát a királyfi, mintha otthon az apjával s anyjával mulatozott volna, e miatt a hazavágyódás úgy utólérte, hogy a mikor reggel fölkőt, tüstést jelentötte a halhatatlanság királynéjának, hogy ő haza akar menni az apját és anyját még egyszer meglátni. A halhatatlanság királynéja elbámult ezen a beszéden, s azt mondá: Jaj te királyfi, mit töttél te föl az eszedbe, hiszen apád és anyád több 800 esztendeinél, hogy meghótak, azoknak most semmi hirök, porok föl nem találod. De a királyfit nem tudta leverni szándékáról; azt mondá tehát: No ha csakugyan mégis elméssz, addig ne mönj el, jere velem, hogy tarisnyáltassak az utra. Azonnal a nyakába is akaszta egy arany és egy ezüst kulacsot s bevezeté őtöt legelőbb egy kis ódalszobába, -371- ennek egyik szögletibe megmutatott neki egy kis lappancsot, azt fölnyittatta s azt mondá: No ebből a folyadékból, mely ez alatt a lappancs alatt van, töltsd teli az ezüst kulacsodat; ez olyan természetü, hogy ha ebből akárkit lepreczkelsz, ha az előtt ezer élettel birt volna is, azonnal halál fia löszön. Azután bévivé egy más ódalszobába, melynek egyik szögletibe hasonlólag egy küs lappancs látszott, azt is fölnyittatta a királyné, s megtöltötte annak folyadékjából az arany flaskót, s azt mondá: no te királyfi, ennek a folyadéknak, mely az örökkévalóság kősziklájából veszi eredetit, olyan tulajdonsága van, hogy ha valaki ezelőtt négy vagy ötezer esztendővel meghót is, ha csak egy csontocskáját megkapod, s megpreczkölöd ennek vizivel, azonnal a legjobb állapotjába fölébred. A királyfi megköszöné a halhatatlanság királynéjának ajándékait, aval elbucsuzott tölle és az egész kastélytól, s utra indult.
Csakhamar beért abba a városba, hol a hímvarró király küsasszony lakott, de alig ismert reá, annyira el volt változva, mönt sietve a királyi rezsedencziához, hát ott olyan csöndesség van, mintha senki sem laknék benne. Mönyön föl a kastély palotáiba, hát mikor a nappali szobába ér, ott találja a királyi kisasszonyt a varrójára búva s elaluva; szép csöndösön oda osonkodik, szólitsa, de nem felel; meghuzintja a gunyáját, de nem mozdul. Innen szalad abba a szobába, mely teli volt tűvel, hát egy tű -372- sincs benne, az utósó varrótü is a király küsaszszony varrójába belétörött, s aval a királyi küsaszszony möghót. Csakhamar kapja az arany flaskóját, meglocsolja belőle a királyi küsaszszonyt, az éledözni kezd, ecczör feltartsa a fejit, megszólalik s legelőbb is azt mondja a királyfinak: jaj, édös barátom, be jó, hogy fölébrösztél, rég hogy aluszom, ugy lehet. De alhattál volna, mond a királyfi, míg a világ, ha föl nem támasztottalak volna. Ekkor a király küsaszszony észrevötte, hogy ő meghót vót s a királyfi támasztotta föl, megköszöné igön szépön s jótétel helyibe jót igért.
Innen a királyfi búcsut véve, mönt igyenössen a kopacz királyhoz, hát még messzire meglássa, hogy a nagy hegyet mind elhordotta, mikorra odaérközik, lássa, hogy a kosarát a feje alá tette, az ásót és lapátot maga mellé elnyujtotta, s meghót. Csakhamar előveszi itt is az arany flaskóját, megpreczkeli vele a kopacz királyt, s mint az előbbenit föltámaszsza. Ez is jótétel helyibe jót igér, s a királyfi tőlle elbúcsuzik, s mönyön a Saskirályhoz, hát a Saskirály a nagy élőfát gyökerestől, tőstől együtt ugy kikapálta, hogy a legküssebb ágának sincs semmi híre, pora; maga pedig a szárnyait kétfelé vetette, az orrát a földre guggasztotta s meghót; már a legyek dorolták is. A királyfi előbb előveszi az arany kulacsot, megöntözi vélle a Saskirályt, s az is éledözni kezd, esszeszedi magát s megszólalik: Jaj be sokat aludtam, -373- köszönöm, hogy fölébresztöttél édös jó barátom! De alhattál volna, mond a királyfi, míg a világ, ha föl nem támasztottalak volna. Ekkor vöszi észre magát a Saskirály, hogy ő meghót vót. Reá emlékszik a királyfira, s megköszöni, hogy őtöt föltámasztotta s jótétel helyibe jót igér.
Ezután búcsut vöszön a királyfi a Saskirálytól is, elindul s csakhamar megérközik apja királyi városához, de már messziről észreveszi, hogy a királyi rezsedenczia elsülyedt, semmi hire, pora nem látszik, közelebb mönyön hozzá, hát kénköves tó lött a helyire, mely ugy égőtt kék lánggal folyvást, mint a jó szilvapálinka.
Elveszté minden reménységit a király urfi, hogy valaha az apját s anyját föltalálhassa, bujába visszaindul, de a mint a város közül haladna ki, hátulról valaki megszólitsa ezekkel a szókkal: Megállj, király urfi, jó helyt jársz, éppen ezer esztendeje, hogy szüntelen kereslek. A királyfi hátratekint, s megesmeri, hogy a ki megszóllitotta, az az öreg Halál (kő fülibe!) Csakhamar kapja az ujjában lévő gyürüt, megforditsa, s mint a gondolat olyan sebössen a Saskirálynál terem, onnat a kopacz királynál, onnan a himvarró király küsasszonynál, mindenikkel minden ármádiájukat kiállittassa a Halál akadályoztatására, mig ő a halhatatlanság királynéjához béérhet; de a Halál olyan sebössen vágtatott mindenütt utána, hogy mikor a halhatatlanság királynéja kastélyába -374- egyik lábát betötte a királyfi, a másikat kivül megragadta a Halál, ilyen szókkal: megállj! enyim vagy.
Észrevötte a halhatatlanság királynéja a dógot, s leszólott az ablakból, s pirongatta a Halált, hogy mit keres az ő országába, mikor ott hatalma nincs. Igen de, azt mondja a Halál, féllába az én országomba van, az az enyim; igen, de fele az enyim mindenképen, azt mondja a halhatatlan királyné, s mi hasznod, ha elhasitsuk, felinek sem én, sem te nem vehessük hasznát; hanem azt mondom: jere bé hezzám, most megengedöm, s itt ketten fogadással intézzük el a dolgot. A Halál reá állott, bemönt a halhatatlanság királynéja kastélyába, s a királyné azt jovasolta nélki, hogy ő a királyfit fölrugja épen a hetedik égig, a hajnalcsillag háta megi, s ha olyan igyenösen föl tudja lökni, hogy a várba esik, akkor lögyön a királynéjé, ha pedig a vár falán kivül esik le, akkor lögyön a Halálé. A Halál ezen fogadásba beleegyezött. Ekkor a királyfit a királyné kiállitotta a vár közepibe, a lábát a királyfi lábai alá feszitötte, s ugy fölrugta a csillagok közi, hogy egészen odaveszött, de a veselködésbe egy kicsit megtántorodott a királyné s erősen megijedt, hogy bizony kivül esik a királyfi a váron, szorgalmatosan leste tehát, mikor a királyfi visszafordul. Ecczör megpillantja mint egy küs darázst, hogy hol vagyon, méri a szemivel, hogy hova tanál leesni, de hát éppenös éppen a vár falára, – mögijed a királyné, de egy kis déli szél annyit használt -375- mégis, hogy a királyfi éppen a vár mellé belől felől esött volna, ha a királyné ki nem fogja vala, de a királyné oda ugrott, s mint egy könnyü laptát ugy kifogta, bévitte az ölibe a kastélyba, s látván, hogy küsség elszédűlt, megcsókolta, hogy kijózanodjék. Ekkor megporoncsolta a királyi udvar népinek, hogy mindnyájan söprüt keressenek, azt gyujtsák meg, s tüzes söprükkel söprüzzék ki a Halált a halhatatlanság királynéja várából, s megporoncsolta neki, hogy oda többé lábát bétönni ne merészölje. A királyfi és királyné pedig maig is boldogul és dicsőségösön élnek; a ki nem hiszi, keresse föl a világ véginél a folyó fölött a levegőbe függő várát a halhatatlanság királynéjának, s mikor azt fölkapja, azonnal meg fog győződni a mese igazsága felől.
(Kriza János gyüjt. Háromszéki székely tájszólás szerint.)
Volt egy szegény asszonynak három fia, kik közül a két nagyobbik nagyon lusta volt.
Elküldi az anyja a legnagyobbik fiát, keressen szolgálatot, mert már nincs egy betenni való falatjuk sem. – Nagy duzzogva utnak indult a fiu. Utközben találkozik egy öreg emberrel.
– Hová igyekszel édes fiam? – kérdi az öreg ember.
– Szolgálatot keresnék öreg apám uram, ha találnék valahol.
– Akkor csak maradj mindjárt nálam! mondja a jószívű öreg ember. Én nálam csak három napig tart az esztendő. Nem lesz egyéb dolgod, csak egy juhnyájam van, azt kell mindennap a legelőre hajtanod; de ha megindulnak, mindenütt nyomukban járj, ne tereld őket vissza, csak menj mindig a merre ők vezetnek. Itt van egy kis ládika, ebbe hozz haza egy csomót abból a füből, a miből majd a bárányok legelnek; itt meg egy kis üveg, ebbe hozz abból a -377- vizből, a miből isznak. Én mindennap megnézem, hogy micsoda füből esznek s miféle vízből isznak.
A fiu megigérte az öregnek, hogy mindent rendin elvégez. Másnap reggel kihajtja a juhokat legelni. Ment a nyáj szépen magától a legelőre. Egy szelid kis bárány mindig a fiu oldalához szegődött, s néha-néha hozzá dörzsölé oldalát. A durva pásztor oldalba lökte szegényt, s káromkodott, hogy mért hányja bele a kullancsot. Nemsokára egy rozzant hidhoz értek, a minek se karfája, se deszkája nem volt, csak egy vagy két gerenda feküdt az oszlopokon. A bárányok egyenkint mind átmentek a rosz hidon; legutoljára maradt a legszelidebbik, s mintha biztatná pásztorát, hogy csak ő bele fogózkodjék egészen hozzáment, ránézett, hogy csak jőjjön vele.
De a lusta fiu dünnyögve fordult vissza. „Hadd menjenek ezek a bolond állatok, ha ugy tetszik ő kelmeknek, én bizon nem akarok arról a rosz hidról lehemperegni.“
Darab idő mulva jönnek a bárányok szép rendben vissza s hazafelé tartottak. „No most mit csináljak? gondolá magában a fiu, micsoda füvet tegyek a ládikába, micsoda vizet az üvegcsébe, mikor ezek a bárányok egy harapást sem ettek, egy kanálnyit sem ittak?“ Kapja magát, tesz valami füvet a kis ládába, s merít egy forrásból az üvegcsébe, azzal indúl a nyáj után. – Kérdezi otthon az öreg ember: -378-
– No édes fiam, hát megjöttél a nyájjal? – Hadd lám, milyen füvet ettek, s milyen italt ittak?
Odaadja a fiú a kis ládát meg az üveget.
Az öreg ember a fejét csóválta.
– Jaj fiam, te nem abból hoztál, a miből ezek ettek, ittak. Holnap majd csak abból hozz ám.
Második nap ujra kihajtja nyáját a lusta fiu. Megint ugy tett, mint tennap. A szelid kis bárányt megint elkergette oldalától s nem ment utána a bárányoknak a hidon túl. Ott várta őket a hidfőnél míg vissza nem jöttek. Akkor azután ujra tett valami füvet a ládikájába, s a folyóról vizet merített az üvegcsébe, avval haza hajtotta a bárányokat, ugy se kellett azoknak egy harapás fű sem, s a vizre sem néztek rá.
Az öreg ember megint csak a fejét csóválta.
Harmadik nap is csak ugy tett a lusta pásztor, mint az elsö kettőn. Az nap este azt mondja neki az öreg ember, mikor hazaérkezett:
– No édes fiam, kitelt a szolgálatod, hát mit kivánnál bérbe: egy tál aranyat-e vagy a lelked üdvösségét?
A fiú nem sokáig gondolkozott:
– Adja ide kend azt a tál aranyat.
Az öreg ember előhozott egy tál fényes aranyat s a fiu szűrujjába töltötte.
Haza indult másnap reggel, alig várta, hogy megvirradjon. Utközben befordul egy kurta kocsmába. -379- Eszik, iszik kedvire. Mikor leitta magát, mind kivették szürujjából az aranyat ivópajtásai, őtet meg ott hagyták; csak olyan üres kézzel ment haza, mint a milyennel elment.
Második fiát is elküldi a szegény asszony szolgálni. Az sem volt jobb a bátyjánál. Ő is azon módon járt az öreg ember bárányaival. Ő is egy tál aranyat kért az öregtől bérbe’ a három nap elmultával. De a korcsmában, mikor hazafelé ment, mind elkártyázta a sok szép arany pénzt.
Ő is üres kézzel ment vissza anyja házába.
Szomorkodott a szegény asszony, hogy miből tartsa már ő gyermekeit, ha mindenük elfogy? s ha két nagyobb fia sem keres egy árva garast sem? – Legkisebb fia vigasztalta:
– Ne sirjon kend édes anyám, majd elmegyek hát én szolgálni, majd hozok én kendnek pénzt.
Az anyja váltig marasztotta, hisz ugyis kicsiny még, de a kis fiu csak elment egy reggel. A mint mén mendegél, találkozik az öreg emberrel.
– Hová, hová édes fiam? kérdé az öreg.
– Szolgálatot megyek keresni édes öreg apám uram. Szegény édes anyám majd meghal már éhen, alig van egy betevő falatja. – Segíteni szeretnék nyomoruságos életén.
– No te jó fiu vagy, látom, mondá az öreg -380- ember, szívesen szolgálatomba fogadlak, ha akarod, maradj nálam, nem lesz semmi bajod.
A fiu elment az ősz emberrel. Mondja neki házánál az öreg:
– Édes fiam! Nem lesz más dolgod, csak juhocskáimmal a legelőre menni. Nálam pedig három napból áll az esztendő, nem kell tovább szolgálnod. – Itt van egy kis ládika, tedd a szűröd ujjába, meg ezt a kis üveget is. A ládikába tégy abból a füből mindennap, a miből kis bárányaim esznek; az üvegbe pedig meríts abból az italból, a mit isznak. Érted?
– Igen is értem, mondta a kis fiú.
Mikor másnap a bárányokat mezőre hajtotta, az a szelíd kis bárány, a melyiket bátyjai maguk mellől elrugdostak, szüntelenül oldala mellett sündörgőzött, s hizelegve dörzsölőzött hozzá. A kis pásztor nagyon megszerette a báránykát, simogatta, czirógatta. Mikor a régi, rozzant hidhoz értek, a bárányok egymásután szépen átmentek a gerendán. De a kis fiu előre megijedt, hogyan tud ő majd azon átmenni?
A kis bárány biztatólag nézett rá s megszólalt:
– Ne félj, ne félj édes kis pásztorom! csak fogózkodjál gyapjamba, majd átvezetlek én.
A kis fiu megfogadta a bárányka szavát. – Gyapjába fogódzott s nagy vigyázva szerencsésen átment a hidon. A bárányok mindig mentek, mentek, -381- ugy, hogy a kis pásztor nem győzött eléggé csodálkozni rajtok, mert se nem ettek, se nem ittak. Egy idő mulva egy kis kápolnához értek. A kápolna előtt megrázkódtak a bárányok s egyszerre mindenik egy-egy angyallá változott. – Ámult, bámult a kis pásztor, lekapta a kalapját s alig mert rájuk nézni. A bárányokból átváltozott angyalok mindnyájan a kápolnába léptek, s egy szép angyal, (az, a ki mint bárány a kis pásztor oldalához szegődött) őtet is bevitte. Az angyalok az oltár elébe térdeltek, egy pap ostyával és borral megáldoztatta őket, s a kis fiunak is nyujtott. A kis fiu ládikájába is tett egy ostyát, üvegcséjébe pedig szentelt bort. – Aztán kimentek mindnyájan a kápolnából. Az angyalok ujra megrázkódtak s ujra bárányokká változtak át. A fiucska levett kalappal ájtatosan ballagott utánuk. A rosz hidnál megint átsegitette az a szép kis szelid bárány, az a szép angyal. Hazaérkeztekor kérdi az öreg ember:
– No kedves fiacskám, hoztál a füből, meg a vizből, mit a bárányok ettek és ittak?
– Jaj édes öreg apám uram, mondja a kis fiú, nem bárányok azok, hanem valóságos angyalok! Ekkor elbeszélte, miket látott. Azután odaadta a ládikát és üvegcsét az öregnek, hogy olyat ettek és ittak az ő bárányai, mint azokban van. – Az öreg ember mosolygott.
– No kedves fiacskám, látom, hogy te derék, -382- becsületes fiu vagy; teljesítetted a kötelességedet. Most válassz: egy tál aranyat kérsz-e bérül, vagy lelked üdvösségét?
– Isten látja lelkemet, édes öregapám: a tál aranyat is szeretném, mert földhöz ragadt szegények vagyunk; de a lelkem üdvösségét még jobban szeretem. Én azt választom.
– Jól választottál, édes fiam! mondja a jó öreg ember. Mivel lelked üdvösségét előbbre tetted a földi kincsnél, megérdemled, hogy abból is juttassak neked; mert nekem minden hatalmamban áll: én vagyok az Isten.
A fiucska térdre borúlt előtte. A jó isten pedig három tál aranynyal megtöltötte a szüre ujját s áldásával bocsátotta utnak haza felé.
Otthon aztán nem fájt többet édes anyjának a feje; mert a sok kincsből holtuk napjáig boldog életet éltek.
(Márki Sándor gyüjt. Sarkad.)
Egyszer volt, hol nem volt, még az óperencziás tengeren is túl volt, volt a világon egy czigány, meg két szegény ember. Egyszer ezek igy hárman kimentek az erdőre fát vágni. Csak vágják, csak vágják a fát, egyszer megszólal valamelyik:
– Ugyan mit kivánnánk most, ha az isten egy-egy kivánságunkat teljesítené?
– Én, mondja az egyik szegény ember, azt kivánnám, hogy mikor haza megyek, ott lenne egy tál kolbász, meg egy fehér czipó az asztalomon.
– Én meg, mondja a másik, azt kivánnám, hogy egy tál túrós lepény lenne az asztalomon.
A czigány gondolta, hogy hiába kiván akármit, csak nem teljesedik az be, tréfálni akart egy kicsit:
– Én meg azt kivánnám, hogy – épen teherben fekszik a feleségem, – mikorra haza megyek, tizenkét rajkója lenne neki.
No ez abban maradt. -384-
Este a mint haza vitték a fát, bemegy az egyik szegény ember a házába, hát ott a tál kolbász, meg a fehér czipó; bemegy a másik is, hát ott a tál túrós lepény; haza megy a czigány is, épen ott találja a bábaasszonyt, tenné le a fát a szögletbe, rákiált a bába: ‚Ne tegye kend oda, ott gyerek van;‘ tenné a másik szőgletbe: ‚Oda se tegye kend, ott is gyerek van,‘ tenné a kuczikba: ‚Oda meg épen ne tegye kend, mert ott két gyerek is van‘; tenné ide, tenné oda, mindenütt tele van a ház gyerekkel, sehova sem lehet letenni, utoljára megharagszik a czigány: „Ejnye disznó teremtette, hát hány gyerek van itt?“ ‚Biz itt – felel a bábaasszony – épen kerekszám tizenkettő.‘
Megijed erre a czigány.
– No én tizenharmad magammal nem leszek egy háznál, mert az szerencsétlen szám! Inkább elmennék a pokolba kályhafűtőnek.
Alig mondta ezt ki, mindjárt ott termett egy sánta ördög, nyakon csipte, elvitte a pokolba kályhafűtőnek.
A tizenkét rajkó nőtt, növekedett, ugy annyira hogy mindnyájan legénykort értek. Egyszer a legkisebbik kérdi az anyjától:
– Édes anyám, soha se volt nekünk édes apánk? vagy ha volt, hova lett, hogy én sohse hallottam róla semmit?
– Bizony nektek fiam, volt; de mikor megszülettetek -385- azt mondta: hogy a tizenhárom szerencsétlen szám, ő nem lesz tizenharmad magával egy fedél alatt, kiment a házból, azóta senki se látta.
– No ha így van, édes anyám, majd megkeresem én, haza is hozom.
Evvel a czigány fiu elindult világra az apját keresni. Kereste, kereste, már az egész föld kerekségét összejárta utána, de csak nem akadt rá.
A mint így keresi egy erdőben, megtalál egy nagy nyárfát, a minek a hegye az égbe ért, a gyökere meg a pokolba. No, gondolja magában, ha a földön nincs az apám, az égben kell neki lenni; fölmegyek, legalább odafönt is szélyelnézek. – Evvel elővett egy fejszét, elkezdett magának grádicsot vágni a fába. Mindig feljebb, mindig feljebb vágta maga előtt a grádicsot, utoljára fölért az égbe.
A mint fölér, széllyelnéz, látja a tömérdek sok lelket a mennyország kapuja előtt álldogálni, de az neki mindegy volt, ellökdöste őket az utból jobbra balra, odament a kapuhoz, bekopogtatott rajta.
– Ki van ott? kérdezi belülről Szent Péter.
– Én vagyok, a Zsiga czigány tizenkettedik fia.
– Most nem lehet bejönni, várakozzál.
– Nem várok biz én, nem az az én dolgom, hanem ereszszenek be, hadd keressem meg az apámat. -386-
– Már fiam, most nem ereszthetlek be, nincs itthon az Isten, majd ha haza jőn, avval beszélj.
A czigány látta, hogy már igy semmire sem megy, kapta magát, behajitotta a kalapját a kapun.
– Jaj Szent Péter uram, befútta a szél a kalapomat, adja ki!
– Kiadnám biz’ én, fiam, de messze elgurult, nem is látom; míg érte járnék, míg keresgélném, a sok ménkü lélek mind bebujkálna a kapu alatt a kutyabejáráson.
– No hát ereszszen be kelmed, majd megkeresem én!
– Jaj fiam, de ha nem lehet; mondtam már.
– No hiszen jól van, majd bepanaszlom az Istennek, csak jőjjön haza, hogy kelmed benn fogja a más ember igaz jószágát.
Szent Péternek mit volt mit tenni, félt, hogy megpirongatja az Isten, hát beeresztette a czigányt, de megigértette vele, hogy a mint a kalapot megtalálja, visszajön. Meg is igérte az, de bizony neki eszeágában se volt, hogy megtartsa; nem bánta ő, csakhogy egyszer belől lehetett; megkereste a kalapját, a fejibe nyomta, avval elindult az apját keresni, meg széllyelnézni egy kicsit. A mint így kódorog, egyszer egy dombhoz ér, melynek a legtetején egy nagy karos szalmaszék volt, körülötte meg sok gyalogszék. Az a nagy karosszék volt az Isten széke, abból meg lehetett látni az egész világot, eget, földet, -387- tengereket; a gyalogszékeken meg az angyalok szoktak ülni. A czigány neki indult a dombnak; mikor az Isten székéhez ért, se kérdett, se hallott, beleült, elkezdett bámulni, hogy milyen messze lehet onnan látni. A mint igy nézeget, szemébe ötlik az apja viskója, mindjárt jobban oda néz, hahogy az anyját megláthatná; egyszer észreveszi, hogy a szomszéd czigány épen akkor akarja ellopni az anyja egyetlenegy, nagy ügygyel-bajjal lopott malaczát. ‚No ’iszen megállj – gondolja magában – majd rád ijesztek most‘; felkap egy gyalogszéket, utána vágja, de biz a még csak közel se járt hozzá; felkap egy másikat, az sem éri, igy aztán a harmadikat, negyediket, ötödiket… elkezdett ugyancsak hajigálni az apró székekkel. A mint legjavában hajigálódzik, jön ám haza maga az Isten.
– Hát te mit hajigálsz itt, te gézengúz?
– Hogy ne hajigálnék, felséges uram, mikor látom, hogy a szomszédunk el akarja lopni, de azóta el is lopta az édes anyám malaczát. Azt akartam oldalba ütni, de nem tudtam.
– Jaj hé, felelt az Isten, ha én minden emberhez egy széket vágnék, a ki egy malaczot ellop, nem győzne engem a világ minden fúró-faragó embere se székkel. Azért azt mondom, hogy elhordd magad a mennyországból, mert ebrúdon vettetlek ki.
Megijedt a czigány, úgy elkotródott, mintha ott se lett volna. Mikor kivűl volt a mennyország -388- kapuján, elkezdett gondolkozni, hogy hol lehet az apja, ha se a földön, se az égben nincs? Már bizonyosan a pokolban van, az ördögök vitték el, gondolta magában, hanem nem fognak ki rajtam, elmegyek oda is, majd megtanitom én őket.
Avval elindult, meg sem állott, mig a pokol határába nem ért.
A mint ott megy, mendegél, előtalál egy regiment katonát.
– Hová mégy czigány? kérdezik a katonák.
– Megyek a pokolba, az apámat keresem.
– De oda ugyan hiába mégy; mi is azért voltunk ott, mert az ördögök ellopták a királyunk egyetlen leányát, azt akartuk visszavenni, de biz’ azok nem adták, pedig a királyunk annak igérte a lyányt fele királyságával együtt, a ki viszszahozza. Azért jobb lesz, ha tovább nem is mégy, hanem visszafordulsz.
– Biz’ én nem fordulok, ha már eddig jöttem, felelt a czigány legény s odább ment a maga utján. Egyszer elérkezett a pokol kapujához. Bekopogtat rajta:
– Itthon van-e a Plútó?
– Nincsen.
– No hát adjátok ki az apámat, tudom, hogy itt van.
– Nem adjuk bizony mi, nem bolondultunk meg. -389-
– Hiszen jól van, majd kiadnátok még, tudom istenem, ha kellene.
Az ördögök csak nevették; a czigány meg se kérdett, se hallott tovább egy szót sem, hanem elővett egy ásót, elkezdett lépegetni a pokol kapuja előtt előre és hátra, az ásóval péczézgette a helyet széltibe’-hoszába’. Meglátja ezt egy ördög, oda megy hozzá:
– Mit csinálsz te, czigány legény?
Biz én csak egy templomot rakok ide, hogy se ki, se be ne járhassatok a pokolba, mig az apámat ki nem adjátok.
Megijedt erre az ördög, mindjárt beszaladt, kihozta az öreg czigányt.
– No itt az apád, most már mehetsz dolgodra.
– Hohó! nem addig van ám az, ha az imént ki nem adtátok, egy tappodtat sem megyek addig, mig a királykisasszonyt is ki nem adjátok.
– Jaj czigány, csak azt ne kérd, inkább adunk aranyat, ezüstöt, a mennyit elbirsz.
– Nem kell nekem sem aranyotok, sem ezüstötök, csak a királykisasszony.
– Jaj csak addig várj, mig Plútó hazajön.
– Nem várok én egy szempillantást se’. Adjátok, nem adjátok? Mindjárt olyan anyaszentegyházat épitek ide, hogy maga Plútó is kiszorúl a pokolból.
Nagyon megijedtek az ördögök, kiadták a királykisasszonyt; -390- hárman aztán elindultak a felvilág felé.
Haza megyen Plútó a pokolba, mindjárt észreveszi, hogy mi hibázik.
– Hát a királykisasszony hol van?
– Biz’ azt od’adtuk egy czigánynak, mert azt mondta, hogy ha oda nem adjuk, olyan templomot épít a kapu elébe, hogy se ki, se be nem tudunk járni.
– Óh bolondok, mondja Plútó, hiszen nem tudott volna az templomot épiteni, nem is volt neki a miből csinálja. Eredj utánna mindjárt futárom, hozd vissza tőle.
Elindult a futár, utól is érte a czigányt nemsokára.
– Hohó, czigány, add vissza a királykisasszonyt!
– Nem adom biz’ én ilyen legénynek, mint te vagy. Kiállok én teveled akármiben.
– No hát fussunk verset, felelt az ördög.
Meglátja a czigány, hogy ott fekszik a bokorban egy nyúl.
– Óh szegény ördög, mondja nagy kevélyen, ilyen legénynyel mint te vagy, nem is futtatok magam, csak az öcsémet küldöm. Eredj, szólitsd, ott delel a bokorban.
Oda megy az ördög a bokorhoz, a nyúl felriad, elkezd szaladni, de biz’ annak még csak nyomába se -391- hághatott. Mindjárt elhitte, hogy a czigány különb gyerek nála, nem is merte tovább kérni a királykisasszonyt, visszament nagy szégyenszemre a pokolba.
– Hát hol a királykisasszony? kérdezi Plútó.
– Biz’ az odamaradt, mert így meg így jártam. Itt elbeszélte, hogy hogyan járt.
– Óh te bolond, hiszen nem az öcscse volt az hanem nyúl, nem tudott volna a czigány ugy szaladni. Eredj utána te fiam, buzogányos, hozd vissza tőle a királykisasszonyt.
Utnak eredt a buzogányos, utól is érte csakhamar.
– Hohó czigány, add vissza a királykisasszonyt.
Még ilyen legénynek, mint te vagy, nem adom. Kiállok én akármiben veled.
– Lássuk hát, ki tudja ezt a két mázsás buzogányt magasabbra hajítani?
– No hajítsd először.
Az ördög fölhajitotta olyan magasra, hogy alig látszott. A mint leesett, a czigány megfogta a nyelét, avval elkezdett kiabálni: „Bátyám! bátyám!“
– Hát te kinek kiabálsz? – kérdi az ördög.
– Biz’ én csak a bátyámnak, a ki kovács a másvilágon, felhajítom neki a buzogányt, hasznát veheti ennek a sok jó vasnak.
– Jaj inkább ne is hajits, maradjon a tiéd -392- a királykisasszony, csak a buzogányomnak végire ne járj.
Ez is kisasszony nélkül ment vissza a pokolba. Ettől is kérdi Plútó:
– Hát hol a királykisasszony?
– Biz’ azt nem hozhattam el, mert igy meg igy jártam a czigánynyal.
– Óh te bolond, hiszen nem birta volna az a buzogányodat meg se mozdítani. Eredj utána te fiam ostoros, hozd vissza tőle.
Utána indult az ostoros ördög, el is érte.
– Hohó czigány, add vissza a királykisasszonyt.
– Különb legénynek se, mint te. Kiállok én versenyre veled.
– Tudsz-e hát ezzel a karikás ostorral nagyobbat kondítani, mint én.
– Csak kondíts, hadd lám, mit tudsz.
Az ördög kondított akkorát, mint egy ágyú.
– No czigány kondíts párját!
A czigány nem szólt semmit, hanem elővett három abroncsot, beabroncsolta először szép gyengén a királykisasszony fejét, azután az apjáét, utoljára a magáét.
– Hát te mit csinálsz? kérdi az ördög.
– Csak a fejünket abroncsolom be, mert mindjárt akkorát kondítok, hogy a kinek be nem lesz abroncsolva a feje, szétreped. -393-
– No hát abroncsold be az enyimet is.
A czigány elkezdte abroncsolni az ördög fejét, de olyan erősen, hogy utoljára az ördög könyörgésre fogta a dolgot: „Jaj ne szoritsd már jobban, inkább legyen tied a királykisasszony.“ Erre aztán megtágitotta a czigány az abroncsot, az ördög visszament nagy pironkodva.
– Hát hol a kisasszony? kérdi ettől is Plútó.
– Nem hozhattam biz azt vissza, mert így meg így jártam az abroncsolással.
– Óh te bolond, hiszen nem tudott volna a czigány semmekkorát se kondítani. Eredj utána te kocsisom, hozd vissza már valahára.
Utnak ered Plútó kocsisa egy vasvillával, utól is éri a czigányt.
– Hohó czigány, add vissza a királykisasszonyt, mert mindjárt agyonszurlak.
– Nem félek én attól, feleli a czigány. De igy a sikföldön nem nagy mesterség viaskodni; ha legény vagy, állj ennek a sövénynek a belső oldalára, én majd kivül állok, lássuk, ki tudja a sövényen keresztül jobban összeszurkálni a másikat.
Az ördögnél egy két águ vasvilla volt, a czigánynál pedig egy nyárs.
Avval elkezdtek szurkálódzni a sövényen át, nem biz’ az ördög soh se’ tudott átszurni a kétágú vasvillával, mert az mindig megakadt a sövényben, a czigány meg a nyárssal ugy össze-vissza szurkálta -394- az ördögöt, hogy utoljára megsokallta a dolgot, szaladásnak eredt, visszanyargalt a pokolba.
– Hát te se’ hoztad vissza a királykisasszonyt? kérdi Plútó.
– Nem lehetett, mert így meg igy jártam, ugyancsak összeszurkált a czigány.
– Ugy kell, bolond, hisz’ a sövényen át a kétágu vasvillával egyet sem lehetett szurni. Eredj utána te fiam, szabó, próbálj szerencsét vele.
Neki rugaszkodik az ördögők szabója, utoléri egy kis ház mellett a czigányt:
– Hohó czigány, ha kell a királykisasszony, állj ki velem versenyre.
– Szivesen, feleli a czigány, hát mi a te mesterséged?
– Az enyim a varrás, próbáljuk meg, ki tud jobban varrni. Gyere, menjünk be ebbe a kis házba, varrjunk verset.
Bementek hát, hozzáfogtak a varráshoz. Az ördög, hogy ne kelljen a czérnát sokszor húzogatni a tűbe, olyan hosszút belehuzott, hogy minden öltésnél ki kellett az ablakon ugrani; a czigány meg a kurta czérnával szaporán öltögetett, ugy, hogy az ördög alig öltött még tizet-huszat, már ő készen volt. Igy tehát ez az ördög sem nyerhette el a királykisasszonyt; üres kézzel visszakullogott.
– Hát te is a királykisasszony nélkül jössz vissza? kérdi Plútó. -395-
– Ugy bizony, mert nagyon jól tud az a czigány varrni; olyan hosszu czérnát huztam a tűbe, hogy minden öltésnél ki kellett ugranom az ablakon, ő meg csak kurtát, még is hamarább kész lett vele.
– Óh bolond, hisz épen azzal telt el a sok idő, míg kiugráltál, beugráltál. Szaladj utána te fiam, kanász, hátha te el tudnád venni tőle.
Vesd el magad! – utána rugaszkodik az ördögök kanásza, utoléri épen a pokol határánál.
– Hohó czigány, nem a tied ám a királykisasszony!
– Hát kié?
– Azé, a ki jobban érti a kanászmesterséget. Itt van egy nagy disznóól, tele disznóval, ha ebből több disznót ki tudsz hajtani egy óra alatt, mint én, elviheted a királykisasszonyt.
– Nem bánom, feleli a czigány.
– De hát miről ismerjük meg, hogy melyik disznót ki hajtotta ki? kérdi az ördög.
– Én majd, – feleli a czigány – csak a göndör farkúakat hajtom, te meg hajtsd az egyenes farkúakat.
Erre az ördög is ráállott; avval hozzáfogtak a disznóhajtáshoz. A czigány kihajtott huszat-harminczat, avval lefeküdt, az ördög meg az egész óra alatt kereste az egyenes farkú disznókat; a sok disznót mind felzavarta, mind kiszaladt az ólból. -396- Mikor aztán eltelt az óra, szólitotta a czigány az ördögöt:
– No ördög, olvassuk meg, melyik több, a göndör farkú-e, vagy az egyenes farkú?
Elkezdték keresni, de bizony egyet sem leltek egyenes farkút; megint a czigány lett nyertes. Az ördög visszament leesett állal a pokolba, a czigány pedig a királykisasszonynyal kiért a pokol határából, tovább nem volt rajta hatalma Plútónak.
A mint felértek erre a világra, egyenesen a királykisasszony édes atyjához mentek. Mikor a király meglátta egyetlen kedves leányát, mikor megtudta, hogy milyen nagy bajjal, milyen sok veszedelem közt tudta megszabaditani a czigány, mindjárt beváltotta igéretét, hozzáadta a lyányt felekirályságával együtt, nagy lakodalmat csaptak, ettek, ittak, még most is élnek, ha meg nem haltak.
A vén czigány pedig hazament a többi tizenegy rajkójához.
(Arany László gyűjt. Biharmegye.)
Krisztus Urunk a mikor a földön járt és egyszer magában utazott, megszólitja egy nagy henye, heverő, dologtalan ember: „Apa! fogadj meg engem inasodnak, holtig szolgállak.“ – Nem bánom, mondja neki a Krisztus; avval utaztak együtt tovább mind a ketten. A mint a mezőn mendegéltek gyalogszerrel, azt mondja neki Krisztus urunk:
– Hé! amoda van egy falka juh, már én ehetném; ha nem alszik a juhász, most fel ne költsd, csak hadd aludjék kedvére, azután meg pénzünk sincs; csak eredj oda és fogj meg egy jó bárányt, majd megnyúzzuk és megsütjük.
– Én! bizony, apa, nem megyek én! Sohasem loptam életemben semmit, annyival inkább bárányt!
– No jól van szolga, elmegyek én és hozok, te pedig addig eredj be a faluba, kérj egy kis kenyeret meg sót.
– Én, apa, én? Bizony nem megyek én! az apám se volt sem tolvaj, se kéregető, én se leszek! -398-
Elment hát Krisztus-urunk maga, megfogott egy kövér bárányt s elhozta; ekkor azt mondja a szolgának:
– No mig én oda leszek kenyérért és sóért, nyúzd meg ezt a bárányt, csinálj jó nagy tüzet, hogy annál hamarább megsüthessük.
Avval Krisztus-urunk bement a faluba. A szolga pedig hozzálátott a nyúzáshoz, mikor avval is készen volt, tüzet rakott és a bárány máját kivette, megsütötte és megette. Mikor Krisztus-urunk visszajött a kenyérrel és sóval, körülnéz, nem látja sehol a bárány máját.
– Hát a mája hol van? kérdi a szolgától.
– Micsoda mája? mondja a szolga, sohasem hallottam, hogy a báránynak mája is volna.
– De hát hogy ne volna a báránynak, mint mindenféle állatnak, mája; vagy mondd meg, hogy megsütötted és megetted.
– Én, hogy ettem volna én meg, mikor nem volt mit megenni?
– No megállj, ehén jön az uton két vándorló, a ruhájukról ugy látszik, hogy mészárosok, majd megmondják azok, van-e a báránynak mája, vagy nincs?
– Mondják, nem mondják; az apám is juhász volt, de sohasem hallottam, hogy a báránynak mája legyen.
Az alatt oda ért a két vándorló. -399-
– Megálljanak egy szóra földi, szólt Krisztus urunk, magok, a mint öltözetükről látom, mészárosok; hát mondják meg, van-e a báránynak mája?
– Igen, mink mészárosok vagyunk, tudjuk is, hogy van mája, csak ugy, mint mindenféle egyéb latnak.
– No szolga, hallod?! mondja neki Krisztus urunk; de a szolga nem hagyta magát, annál jobban állitotta, hogy a báránynak nem volt egy csepp mája sem.
Azzal elmentek utjokra mindnyájan.
Egyszer meghallotta Krisztus-urunk, hogy egy nagy urnak egyetlen egy szép leánya nagyon beteg, elmentek oda. Krisztus-urunk felvállalta, hogy 24 óra alatt meggyógyitja a leányt, csak rakassanak egy kis házat téglából, abba pedig kemenczét, de a házon se ajtó, se ablak ne legyen sehol sem; a kemenczébe rakjanak jó tüzet, hogy kivül csak olyan meleg legyen, mint belöl. A mint készen volt a kis ház, s a leány ott feküdt a beteg ágyban, Krisztus-urunk kihuz egy pallost a palástja alól s azt mondja:
– No szolga, vágd le ennek a lánynak a nyakát.
– Én, apa, bizony nem vágom én, mert az apám sem volt hóhér, én sem leszek.
– No hát elvágom én szolga. – Avval Krisztus-urunk -400- egy csapással levágta a leány fejét s azután mindenestől a tüzes kemenczébe hányta, a hol az hamuvá égett. Akkor Jézus kiveszen egy kis hamuját a kemenczéből, épen a szive tájékáról, a tenyerébe tette, ráköpött s azt mondta néki: „Kelj fel és járj!“ hát még hétszerte szebb leány lett belőle, mint az előtt volt.
A mint a szolga ezt látta, azt gondolta, hogy ő is megtanulta már ezt a mesterséget, ő is tud már olyan doktor lenni; azt mondja hát a Krisztusnak:
– No apa, én nem szolgállak tovább, hogy engem egyszer lopni, máskor gyilkolni tanits; hanem add ki a pénzből a részemet, hadd megyek dolgomra. Mert el is feledtem megmondani, hogy 300 forintért vállalta fel Krisztus-urunk, hogy meggyógyitja a lányt.
– No akkor kiadom, mondja neki a Krisztus, ha megvallod, hogy te etted meg a bárány máját.
– Én apa, én nem ettem; nem is volt annak mája.
Hanem Krisztus-urunk azért még is kiadta néki a részét, avval a szolga elment dolgára. Egyszer azonban meghallotta, hogy egy nagy urnak egyetlen egy leánya nagyon beteg; elment tehát oda, orvosnak adta ki magát, fel is vállalta, hogy ő meggyógyitja a lányt, csak bizzák rá. Megparancsolta hát ő is, a mint Krisztus-urunktól látta, hogy téglából készitsenek egy kis házat, de azon se ajtó, se -401- ablak ne legyen, a kemenczét pedig benne annyira befűtsék fával, hogy kivül is olyan tüzes legyen mint belül. Mikor készen volt minden s magára maradt a beteg lánynyal, kihúz a szüre alól egy pallost, megfeni, elvágja a lánynak a nyakát, aztán behányja a tüzes kemenczébe, ottan az megégett, még a csontja is.
Ekkor előveszen egy piszkafát, a mint látta Krisztus urunktól, kikapar egy kis hamut a kemenczéből, tenyerébe teszi, bele köp, s mondja: „Kelj fel és járj!“ Csak nézi, hát nem mozdul. Újfent többet kapar ki tenyerébe, de csak nem mozdul; harmadszor is kapar ki, de a lány bizony nem éled fel. Nosza megijed a doktor, ujfent benyúl a kemenczébe, kapar ki hamut, tenyerébe teszi, rá köp s mondja neki: „Kelj fel disznóteremtette, mert megfognak, kelj fel kutyateremtette, mert fölakasztanak, ha föl nem kelsz!“ De a bizony nem kelt föl; semmivé lett még a hamuja is. Az uraság pedig tüsténkedett, hogy hova marad már olyan soká a doktor, beküldi hát hozzá a szolgáját, de az nem talál mást a kis házban, csak a doktort magát; mondja az urának, bemennek tehát egész erővel, megfogják, megkötözik keményen, s megtalálják nála a pallost, melylyel a lány nyakát levágta, felkisérik és a törvény kezébe adják. A törvény halálra itélte, hogy akaszszák fel. Kiviszik az akasztófához és felhuzzák. Ekkor megszólalt és engedelmet kért, hogy hadd nézzen -402- szélyel még egyszer a sokaság közt. Megengedték neki. Néz, néz, hát egyszer meglátja Krisztus urunkat hátul; elkiáltja magát:
– Gyere elő, apa, és segits rajtam, mert különben felakasztanak.
Krisztus urunk engedelmet kér, oda megyen.
– Apa, megismertelek és tégedet vigyáztalak, hanem most segits rajtam!
– No megállj, szólt Krisztus urunk, a nyakadba van a zsineg ugy-e?
– Ott biz’ az apa; fel is akasztanak, ha csak te nem segitesz rajtam.
– No megálljanak, szólt a Jézus, bocsássák le azt az embert; meggyógyitom én a leányt. – De hát ki ette meg a bárány máját?
– Isten szentháromság úgy segéljen, nem volt a báránynak mája!
– No jó, szólt a Jézus, menjünk vissza! És visszamentek a hely szinére mindnyájan. A mint oda értek, benyúl Krisztus urunk a kemenczébe, megtalál egy kis hamut, kikaparja, tenyerébe teszi, bele köp és mondja: „Kelj fel és járj!“ Erre előterem szüleinek örömére egy még hétszerte szebb leány, és egészséges, mindeneknek láttára. Azonnal elbocsátották őket becsületesen, kifizették a 300 forintot, a mennyiért felvállalta a szolga a gyógyitást. Ekkor Krisztus urunk egy kis asztal mellé áll, és olvassa a pénzt három felé. Nézi az ember egy -403- darabig, csak nézi; egyszer már nem állhatja tovább és megszólal:
– Mit csinálsz most apa? hiszen csak ketten vagyunk, még is három felé olvasod, nem kétfelé; kié lesz az?
– Ez a csomó az enyim, a mért meggyógyitottam a leányt.
– Hát az a másik?
– Az meg a tiéd, a miért felvállaltad.
– Hát a harmadik?
– Az a harmadik?… azé lesz a ki a bárány máját megette.
– Apa! szólt most az ember fent hangon, Isten teljes szentháromság ugy segéljen, én ettem meg, mig te odajártál kenyérért meg sóért!
– No ha te etted meg: eredj pokolba az örökös tüzre!
És azonnal, mindenek szeme láttára, elvitték az ördögök tüstént.
(Erdélyi János gyüjt. Sárospatak.)
Ecczö’ vót, hun nem vót, vót a világon egy igön-igön hatâmas kiráj, annak vót egy felesége, mög egy kis fia. Ecczö’ behívatja a kiráj magához a feleségét: „Édös feleségöm, én érzöm, hogy közê’ van a halálom órája, azê’ hivattalak hát, hogy fogadd fő’ neköm, hogy ha mö’halok, nem mégy soha férhöl, hanem a kis gyerökömnek hűségös gongyát viselöd.“ – A kirájné fő’fogatta neki, hogy még csak rá se gondol soha a férjhölmönésre, a kis fiunak pedig ugy gongyát viseli, hogy a haja szála se görbül mög soha. Erre osztán a kiráj mö’hât.
De a kirájné gondôta magába’: embör töszön fogadást, eb a ki mögájja, – alig húzták rá a kirájra az utôsó kapa fődet, mingyá’ férhölmönt egy idegön országbeli gazdag embörhöl, azt tötette mög kirájnak. Ez az új kiráj pedig rettentő istentűl êrugaszkodott fösvény embör vót, a szögény kirájfivâ’ úgy bánt, mint a legutôsó cseléddê’, rongyossan járatta, önni is alig adott neki, – a szögény emböröktől mög még a betövő falatot is ê’vötte vóna. Vót ott -405- a kiráji udvarba’ egy kút, a mékbe viz hejött tej vót, abbú’ a kútbû’ a mögbôdogût kiráj idejébe meríthetött bôdog-bôdogtalan annyi tejet, a mennyi köllött, úgy, hogy akkô’ nem is fejt senki az országba’, – most ez a kiráj strázsákat állított a kút mellé, még csak egy csöpp tejet se adott senkinek, pedig biz’ abba se kára, se haszna nem vót, mer’ avvâ’ se több, se kevesebb nem lött a tej.
Ecczö a strázsák hírű’ vitték a kirájnak, hogy a kútho’ mindön röggê’, hajnâba’ egy aranszakállú embör mögy egy vödörrê’, a vödröt mö’meríti, avvâ’ ê’tünik mint a pára, még csak közê’ se tudnak mönni hozzá. A kiráj nem akart hitêt anni a beszédjüknek, másnap röggê’ maga állott ki lesre, hát majd ê’vötte a szömefényét, mikô’ az aranszakállu embör nagy ragyogássâ’ mögjelönt; a vödröt mö’merítötte avvâ’ ê’tünt, mintha a főd nyê’te vô’na ê’.
A kiráj ê’ nem tutta gondô’ni, hogy miféle embör löhet a’, csak elállott szöme-szája a na’ csudálkozásba; de attû’ fogva mindig azon mestörködött, hogy kézrekerithesse, mer’ nagy fukarságába a tejet is sajnáta, de mög szerette vóna az embört, gondôta’ hogy mijen na’ dicsősségére válna a’ neki, ha kaliczkába zárhatná, ojan nem vóna sehun a kerek világon e’ kirájnak se. Mestörködött hát mindön módon, hogy mögfogathassa, de hijába vót mindön mestörködés, hijába állitotta ki a tengör sok strázsát, csak nem birták mögfogni, mikô’ mán egészen körű’ keritötték, -406- az’ tudták, hogy mán a kezükbe van, csak ê’tünt, se híre, se hamva. A kirájt mög mán maj’ mögötte a mérög, na’ jutalmat hirdettetött, a ki jó tanácsot ád neki, hogy keríthesse ki az aranyszakállu embört. Erre bemönt hozzá egy katona-visêt embör: „Főségös uram, mondanék én egyet: tötessön ki főségöd a kút mellé könyeret, szalonnát, pöcsönyét, osztán mög e’ kulacs bort, maj’ ha röggê’ ê’gyün az aranszakállu embör, mögöszi a pöcsönyét, mögiszsza a bort, attû’ bizonyossan mö’részögödik, mer’ csak tejjê’ szokott é’ni, az ojan embör pedig nem győzi a bort.“ – A kiráj mindönt úgy csinát, a hogy a katona-visêt embör monta: kitötetött a kút mellé könyeret, szalonnát, pöcsönyét, bort, körű’ mög mindönüvé strázsát állított lesbe. Röggê’ csakugyan odamönt az aranszakállu embör, övött, ivott, mö’részögödött, elalutt, akkô’ a strázsák mö’fogták, bevitték a kirájnak. – Röttentően mögörűt neki a kiráj, arankaliczkába záratta, úgy mutogatta a sok messzefődrű’ gyütt vendégnek, mer’ csak úgy jártak a csudájára mindön országbú’ a kirájok, császárok, herczegök, grófok. A szögény aranszakállú embörnek mög nem löhetött hangját se’ vönni soha, nem szôt senkihő’, mán az’tudták, hogy nem is tud beszéni, csak ojan vad embör; nem is igön övött, hijába attak neki a kaliczkába mindönféle drága étê’t, csak búsût, szomorkodott.
Ecczö’ a kirájnak ê’ köllött mönni háborúba, -407- gondôkozott, hogy kire kéne bízni az aranszakállu embört, a ki jó’ gongyát visêné, vigyázna rá, hogy ê’ ne szökjön; utójjára is abba állott mög, hogy legjobb lössz a mostoha fiára bízni.
Behívatta hát magáho’: „No fiam, neköm most ê’ kő mönni háborúba, te rád bízom hát az aranszakállú embört, jó’ gongyát visêd, önni-inni aggy neki, de úgy vigyázz rá, hogy ha valami módon eleresztöd, vagy ê’ hagyod szökni, halálnak halálávâ’ hâsz mög.“
Evve’ a kiráj ê’ mönt háborúba, a fiatal kirájfi mög mindig az aranszakállú embör kaliczkája körűl vót, hogy valami módon ê’ ne szökhessön, még játszani is oda mönt. Ecczö’ a mint ott játszik, ott lüvődöz az ezüs’ nyilávâ’, egy szép ezüs’ nyilvessző bepattant az aranszakállu embör kaliczkájába. A kirájfi odamönt a kaliczka mellé:
– Agygya ki a nyilvesszőmet aranszakállú bácsikám!
– Nem adom biz’ én, mongya az aranszakállú embör, eressz ki a kaliczkábúl, akkô’ od’adom.
– Nem ereszthetöm ki bácsikám, feleli a kis fiú, mer’ halálnak halálávâ’ halok mög, azt mondta kiráji apám, mikô’ háborúba mönt. Agygya ki a nyilvesszőmet, úgy se vöheti semmi hasznát.
Az aranszakállu embör kiadta hát neki a nyilvesszőjét, de azután még jobban könyörgött, addig kérte, rimánkodott neki, hogy mögesött rajta a kirájfi -408- szíve, mer’ igön jó szivű kis gyerök vót, kinyitotta a kaliczka ajtaját, kieresztötte.
– No kis fiam, jó tét hejjébe jót várj, maj möghálá’hatom én még ezt neköd, mongya az aranszakállu embör, avâ’ ê’tünt. A kis kirájfi mög ê’ kezdett gondôkozni, hogy mitévő lögyön, ha mögvárja mig a mostoha apja hazagyün a háborúból, ha ê’ nem szökik elűle, halálnak halálávâ’ öleti mög, jobb lösz neki mos’ mán ê’bujdosni világra.
Mén möndögél hát a kis kirájfi járatlan járt útakon, högyön, vőgyön; ecczö’ mö’lát egy vadgalambot, mingyá’ kapja a nyilát, hogy maj’ mö’lüvi.
– Ne lűjj mög, főségös kirájfi, mongya a vadgalamb, két kis fiókom van otthon, azok mö’hâ’nak éhön, ha nem vihetök nekik önni.
A kirájfi mö’sajnáta, nem lűtte mög.
– No királyfi, jó tét hejjébe jót várj, möghálá’hatom én még ezt neköd, mongya a vadgalamb.
– Ugyan szögény vadgalamb, mivê’ háláhatnád te neköm mög? felel a kirájfi.
– De főségös királyfi, mongya a galamb, úgy mongyák, hogy egyik högy soha se talá’kozik a másik högygyê’, de egyik élő állat talákozhatik a másikkâ’.
A királyfi csak nevetött rajta, avvâ’ odább mönt.
A mint mén-möndögél, mögin’ mö’lát egy vadkácsát, mögin’ fő’vöszi a nyilát, hogy maj’ mö’lüvi. -409-
Aszongya neki a vadkácsa:
– Ne lűjj mög, főségös kirájfi, két kis fiókom van otthon, azok meghâ’nak éhön, ha nem hordhatok nekik önnivalót.
A kirájfi ezt is mögsajnáta, ezt se lütte mög.
– No kirájfi, jó tét hejjébe jót várj, möghálá’hatom én még ezt neköd, mongya a vadkácsa.
– Ugyan szögény vadkácsa mivê’ hálá’hatná’d te neköm mög, felel a kirájfi.
– De főségös kirájfi, mongya a vadkácsa, úgy mongyák, hogy egyik högy sohase talá’kozik a másik högygyê’, de egyik élőállat talákozhatik a másikkâ’ mindönütt a világon.
A kirájfi mögin’ csak nevetött, mögin’ mönt odább. A mint mén-möndögél mö’lát egy góját. – Erre is fő’fogja a nyilát, de ez is ê’ kezd neki könyörögni:
– Ne lüjj mög, főségös kirájfi, két kis fiókom van otthon, azok möghâ’nak éhön, ha nem vihetök nekik önni.
Ezön is mögesött a kirájfi szive, ezt se bántotta.
– No főségös kirájfi – mongya a gója, – jótét hejjébe jót várj, möghálá’hatom én még ezt neköd.
– Ugyan szögény gója, mivê’ hálá’hatnád te neköm mög, felel a kirájfi.
– De kirájfi, mongya a gója, úgy mongyák, hogy egyik högy soha se talá’kozik a másik högygyê’, -410- de egyik élő állat akárhun talákozhatik a másikkâ’.
– A kirájfi csak ê’nevette a dógot, avvâ’ mönt odább. Mén-möndögél, ecczö’ előtalál két obsitos katonát.
– Hova mégy öcsém? kérdi az egyik obsitos katona.
– E’ mék szógálatot keresni, felel neki a kirájfi.
– No hát gyere velünk, mink is odamögyünk.
Mönnek osztán, möndögének együtt hárman hetedhét ország ellen, ecczö’ beérnek e’ kiráj udvarába. A kiráj épen kinn vót az udvaron.
– No fiaim, mi járatba’ vattok? kérdi tőllük.
– Hát mink bizony szógálatot keresünk.
– Ne mönynyetek odább, nekem ugy is kő most két kocsis, mög egy ispány, ha beszegődtök, mö’fogadlak bennetöket.
Mingyá’ beszegődtek, a kirájfi ispánnak, a két obsitos mög kocsisnak. De a két obsitos röttentően irígyködött a kirájfira, hogy azt mögtötték ispánnak, ők mög csak kocsisok, mer’ azt nem is gondóták, hogy királyfi vóna; mindön módon azon vótak, hogy hogy tegyék ê’ láb alô’. Ecczö’ bemöntek a kirájhol.
– Főségös kiráj, ez az uj ispány aszonta nekünk, hogy ha űtet mögtönné főségöd kasznárnak, e’szem búza se veszne ê’ a keze alô’, mer’ ő ugy -411- tunna hozzá, hogy ha összeöntet főségöd röggê’, mikô’ a templomba mögy, e’ zsák buzát e’ zsák árpávâ’, mire visszagyün, mind szét görgeti, hogy még csak egyetlen egy szöm buza se lössz az árpa közt. Azé’ hivassa be főségöd, parancsojjon rá, hogy tögye mög; ha tagagygya, ne higygyen neki, inkább fenyögesse mög valamivê’.
Mingyá behívatta a kiráj a szögény kirájfit.
– No fiam, mongya neki, azt hallottam, hogy te ezt mög ezt mondtad, azé’ hát röggê’, mikô’ a templomba mögyök, elibéd öntetök e’ zsák búzát, e’ zsák árpát, ha te azt neköm, míg a templombû’ visszagyüvök, ki nem szömölöd, még pedig úgy, hogy a tiszta búza közt még csak egy árva szöm árpa se maragygyon, akkô’ halá’nak halálávâ’ hâsz mög, ha pedig szöröncséssön ki tudod szömő’getni, mögtöszlek kasznárnak.
A szögén kirájfi hiába möntögetőzött, hogy ő soha se monta egy szóvâ’ se, nem haszná’t semmit; becsukták egy üres szobába, mikô’ a kiráj templomba indû’t, leöntötték neki a ház főggyére a sok tengör búzát, árpát, jô’ összekeverték, hogy no mos mán válogassa. – A szögény szöröncsétlen kirájfi hozzá se mert fogni, de hiába is fogott vóna, ha ezör lelke lött vóna se tutta vóna azt szétgörgetni egy hét alatt se, nemhogy ojan kevés időre; leű’t hát egy sarokba, a fejét a kezébe hajtotta, ott bánkódott, sirt nagy keservessön. -412-
Hát a mint ott szomorkodik, eccző’ csak berepű’ az ablakon egy vadgalamb.
– Mijé’ szomorkodô’ fő’ségös kirájfi?
– Ho’ne szomorkodnék, mikô’ a kiráj ezt mög ezt monta, ho’ tögyem mög, mer’ ha mög nem töszöm, halálnak halálávâ’ halok mög.
– Azon bizon e’ csöppet se búsûjj, ha ögyébb baj nincs, felel a vadgalamb, mer’ hát ismersz-e engöm, én vagyok a vadgalambok kirájja, a kinek te eccző’ mögkögyêmözté’, azé’ most mög akarom szôgáni a jóságodat.
Evvê’ a vadgalambok kirájja kirepű’t mögén’, asztán kevés idö múva röttentő sok vadgalambbâ’ gyütt vissza, azok mingyá’ neki estek a búzának, még a kiráj ki se gyütt a templombû’, mire úgy széjê’ válogatták, hogy még csak egy szöm buza se maratt az árpa közt, se árpa a búza közt; avvâ’ fő’kereködtek, visszamöntek, a mint gyüttek.
Gyün eccző’ a kiráj a templombú’, legê’sőbb is a királyfiho’ mönt be, hogy mennyibe’ van mán a búzávâ’, ki tutta-é válogatni va’ se’. Hát csak elállott a szöme-szája, a mint mö’látta, hogy a szép tiszta búza ott van külön e’ rakásba, az árpa másikba, a szemét mög harmadikba. Mögdicsérte a kirájfit, mingyá’ mög is tötte kasznárnak.
De a két obsitos attú’ fogvást még jobban irígyködött rá, hogy lám mán a’ kasznár, űk mög még most is csak kocsisok, mögén’ ê’kezdtek gondókozni, -413- hogy mivê’ kék ê’rontani a böcsületét a kiráj előtt. Ecczö’ hát mögén’ bemöntek hozzá:
– Fő’ségös kiráj, ez a mi utitársunk, az új kasznár, mos’ mög mán azt beszéte nekünk, hogy ha rábizná főségöd mindön kincsét, hogy vigyázna rá, úgy mö’ tudná őrzeni, hogy még csak egy tű se veszne ê’ a keze alô’, mer ő úgy tud hozzá, hogy akár próbájja mög fő’ségöd, vettesse bele a kirájkisasszony gyűrűjét a kutba, mikô’ a templomba indû’, mire visszagyün ű kivöszi.
Mögén behívatta hát a kiráj a kirájfit.
– No fiam, mos’ mög azt hallottam, hogy te ezt mög ezt beszéted, azé’ mikô’ a templomba indúlok, belevettetöm a lányom gyűrűjét a kútba, de ha ki nem vöszöd mire visszagyüvök, halálnak halálávâ’ hâsz mög.
Mögén nem ért semmit a möntögetődzés, rá se hajtott a kiráj, hanem mikô’ a templomba indút, csakugyan kútba vettette a kirájkisasszony arangyűrűjét. A szögény kirájfi osztán odaű’t a kút kámvájára, búsût, bánkódott, hogy mán neki ê’ kő veszni. A mint ott búsû’, ecczö’ odarepű’ egy vad kácsa.
– Mijé’ búsûsz kirájfi?
– Ho’ne búsûnék, mikô’ a kiráj ezt mög ezt parancsôta, ha mög nem töszöm, vége az életömnek.
– Biz azon még csak e’ csöppet se búsújj – felel a vad kácsa, mer’ hát tudod-e ki vagyok én? én vagyok a vadkácsák kirájja, a kinek te ecczö -414- mögkögyê’mözté’, azé’ mos’ möghálálom a szívességödet.
Avvâ’ a vadkácsák kirájja ê’repűt, de nem sokára visszagyütt e’ na’ csapat vadkácsávâ’, hajrá, mind bele a kútba, mire a kirájfi utánok nézött, hogy mit csiná’nak, mán ki is hozták a gyűrűt. Mikô’ a kiráj hazagyütt a templombû’ még jobban mö’dícsérte, mingyá mögtötte főfő kincstartójának.
No mán a két obsitos maj’ kipukkadt iri’sségébe, gondôkoztak, mivê’ kék mán ojannâ’ beárûni, a mit mög ne tunna tönni. Bemöntek hát mögén a kirájho’:
– Főségös kiráj, mán mög az’beszé’te ez az embő’, hogy ha főségöd mögengenné, a kirájkisasszonynak ojan gyeröke lönne őtűlle egy écczaka, a ki mindönféle nyêvön beszé’ne, azon föjjűl még muzsikálni is tunna.
Mán ezé’ igön mö’haragudott a kiráj, hogy hogy mer ojat még csak beszé’ni is az ő lányárô’, ê’sőbb tömlöczbe vettette; de azután mö’gondôta, hogy még is mö’ kék nézni, hogy mögtudja-é tönni ezt a csudát, na’ lakzit csapott hát, azután a két fiatâ’t becsukatta együvé egy szobába, de a kirájfinak mö’monta: „Ha mög nem töszöd a mit montá’, ló farkára köttetlek, ugy hurczôtatlak mög a városon.“
De a szögén kirájfi még csak hozzá se mert szó’ni a kirájkisasszonho’, csak búsût, szomorkodott, hogy mán vége az életének. A kirájkisasszon a muja -415- gavallér mellett, a ki hozzá se mert szô’ni, szépön elalutt, de a kirájfi nem bánta, rá se nézött, csak sirt rítt. A mint igy sír, rí, ecczö’ csak kinyílik az ablak magátú’, berepű’ rajta egy gója.
– Mijé’ búsúsz kirájfi?
– Ho’ ne búsúnék, mikô’ a kiráj ezt meg ezt monta, hogy tögyem mög, ha mög nem töszöm, ló farkára köttet, ugy kínoz halá’ra.
– Ha ögyebb baj nincs, azon bizon’ e’ csöppet se búsújj, mongya a gója, maj’ hozok én neköd ojan gyerököt; mer’ tudod-é, hogy én vagyok a góják kirájja, a kinek te ecczö’ megkegyê’mözté, mos’ hát azt akarom mö’háláni.
Evvê’ a gója ê’repű’t, de nem sokára visszagyütt, hozott egy pójás gyerököt. Kibontja a kirájfi a pójából, hát a gyerek csak ê’kezd ám muzsiká’ni, mög mindön nyê’vön beszé’ni. Bözzög mögörű’t neki a kirájfi, bözzög nem szomorkodott tovább, bözzög nem hatta alunni a kirájkisasszont.
– Kejj fő’ szivem szép szerême, mög van mán a gyerök.
Fő’ kê’t a kirájkisasszon, mö’látja a gyerököt, hajja hogy muzsikál, csak ê’csudákozott rajta, de a kirájfi tartotta sok tréfás beszéddê’, vígan vótak, nevetgé’tek, szerêmösök mógygyára tőttötték az időt, úgy bele szerettek egymásba, hogy mingyá’ örök hűségöt fogattak.
Röggê’, mikô’ a kiráj mö’látta a gyerököt, nem -416- tudott hova lönni bámúlatába, de a kirájkisasszon nem hatta annyiba’ a dógot.
– No fő’ségös kirájatyám, ha mögtötte rajtam a na’ gyalázatot, most már engöm esküttessön is össze evvê’ a legénynyê’, mer’ igy is maj’ kisűl a szömöm, úgy szégyöllöm magam.
A király nem is ellenközött, mer’ látta, hogy annak mán mög kő’ lönni miné’ előbb, igy is hamarébb vót a körösztölő, mint a lakodalom, mingyá hivatott hát papot, hóhért, vaskalapot, lakzit laktak, öttek, ittak, maj’ kirugták a ház ódalát. – Lakadalom után azt kérdi a kiráj az új vejétől: „No édös fiam, mos’ mán fiam vagy, hát mondd mög neköm, hogy micsoda mestörségöt tudsz te, hogy mind mö’ tudtad tönni azt a sok csuda dôgot, a mit rád biztam.“
– Jaj fő’ségös kiráj ipam uram, gráczia a fejemnek, nem tudok én semmi mestörségöt, hanem csak így meg így möneködtem mög a haláltû’. – Itt ê’mondott neki mindönt, hogy ő is kirájfi, hogy hogy köllött neki ê’szökni a mostoha apjátû’, hogy talá’ta a három madarat, de ê’mondta azt is, hogy ű soha se beszé’t az obsitosoknak semmit, azok csak ráfogták, hogy ê’veszíthessék. A kiráj nem hogy mö’haragudott vóna rá, még mögörű’t, hogy a veje nem valami gyütt-mönt, hanem kirájfi, de bözzög mérögbe gyűtt az obsitosokra, mingyá’ ê’kergette őket a házától. -417-
De a két obsitos is tutta, hogy mit kő csiná’ni: möntek igyenöst a királyfi mostoha apjához, ê’monták neki, hogy hun van a fia. A pedig még most is mindönütt halálra kerestette a királyfit, ugy mögharagudott rá, a mér’ az aranszakállú embört eleresztötte; most is hát, a mint a két obsitos mögvitte neki a hírt, azokat mindgyá fő-főhivatalba tötte, a másik királynak pedig – a kiné’ a királyfi vót – levelet irt, hogy vagy mindgyá’ haza kűgygye azt az akasztófára való kölköt vason, vagy váltságul az aranszakállú embörér’ kűgygyön neki tizönkét aran kost, tizönkét nyősténynyê’, mög tizönkét arany báránynyâ’, mer’ különben haddâ’ mögy az országára, úgy ê’pusztitja, hogy kő kövön nem marad.
Mögijedt a király nagyon, mer’ emez a király sokkâ’ hatâmasabb vót nálla, mingyá’ hivatta a vejét, kérdözte, hogy mitévők lögyenek.
– Mán fő’ségös királyi ipam uram, én nem akarom, hogy az országának romlása lögyön miattam, – felelt a királyfi, – azé’ hát én most elindulok, addig mögyök, mig a tizönkét aran kost, aran nőstényt, aran bárányt mög nem tudom keriteni, – vagy vissza se gyüvök többet.
E’búcsuzott hát a feleségétő’, elindú’t a világra.
Mén-möndögél hetedhét ország ellen, az óperencziás tengörön is túl, de még azon is túl, eccző beér egy erdőbe. Mén-möndögé’ ott is, ecczö csak mögszóllitja valaki: -418-
– Hova méssz, fiam?
Oda néz, hát kit látott, nem mást mint az aran szakállú embört. A királyfi mindgyá ê’mondta neki, hogy mi járatba’ van, hogy most épen azé’ kő’ neki bujdosni, mer’ őtet elerösztötte.
– No hát fiam’, segitök én rajtad – mongya az aranszakállú embör, – adok a mit keresöl, mer tudd mög, hogy én vagyok az arany állatok királya, azé’ gyere, válogasd ki az aran juhnyájambô’ a mi kő’.
A királyfi kiválogatta a tizönkét aran kost, tizönkét aran nyőstényt, tizönkét aran bárányt, terêgette nagy vigan haza felé. A mint haza ért mingyá ê’kütték a másik királyho’ váltságú’ minnyáját, nagy vendégségöt attak, azt tutták, hogy má’ ezután nem lössz semmi baj.
De bözzög a másik király nem érte be vele, mer’ maga is fukar zsugori vót, de mög a két obsitos is mindig ösztöké’te, mögén visszaizent hát e’ levélbe, hogy ő még evvê’ mög nem elégszik, hanem vagy kűgygyön még a király tizönkét aranbikát, tizönkét arantehénnê’ mög tizönkét aranbornyúvâ’, vagy azt a kölköt kergesse haza, mer’ különben tüzzê’ vassâ’ pusztitja el az országot.
Mit vót mit tönni, tutták, hogy ama’ sokkâ’ hatâ’masabb, mög nem mérközhetnek vele, mögén elindût hát a királyfi, mögkerítni a tizönkét aranbikát, arantehenet, aranbornyút. Mén – möndögél hetedhét -419- ország ellen, ecczö’ mögén beér abba az erdőbe, mögén előtalájja az aranszakállú embört.
– Hát mos’ mi járatba vagy fiam? kérdi az aranszakállú embör.
– Én bizon tizönkét aranbikát, arantehenet, aranbornyút keresök, mer’ mos’ mög mán azt kivánnya a mostoha apám, vagy különben tüzzê’ vassâ’ pusztitja ê’ az országunkat.
– No hát adok én azt is – mongya az aranszakállú embör – kűgygyétek ê’ neki, a fösvén kutyának. Gyere válogasd ki az aranjuhnyájambô’.
A királyfi kiválogatta ezöket is, hajtotta nagy vigan hazafelé. A mint haza ért, mingyá’ kütték ezöket is a másik királynak, hogy evvê’ tán maj’ csak êhâgattatják mán. Pedig dehogy hâgattatták, nem hogy mögérte vóna vele, de még vérszömöt kapott, a mint látta, hogy ezök nem mernek semmit tenni ellene; mögén’ mingyá’ irt vissza e’ levelet, hogy vagy az a nyúzni való kölök takaragygyon miné’ elébb haza, vagy neki magát az aranszakállú embört kügygyék váltságû’, mer’ máskép népestű’ kiirtaja az országot, még a csöcsszopó gyeröknek se kőgyê’möz.
Röttentő mögijett erre a szögén kiráj, a ki a kirájfinak pártját fogta, – tanakottak, gondôkottak mitévők lögyenek, utojjára is âra határozták, hogy legjobb lössz magátô’ az aranszakállú embörtő’ kérni tanácsot, a’ mán kécczö’ kisegitötte őket, tán -420- kisegiti harmacczô’ is. E’mönt hát a kirájfi igyenyöst oda, a hun mán kéccző’ talá’ta, ott találta most is az erdőbe. Az aranszakállú embör mingyá mögszóllitotta:
– No fiam mi járatba’ vagy? Tán mögén kő mán valami annak a tê’hetetlen disznónak?
– Kő bizony – felel a kirájfi – még pedig most azt izente, hogy vagy kigyelmödet magát kűgygyűk ê’ neki, vagy kiirtja az országot, még a csöcsszopónak se kögyê’möz.
Mán êre mérögre frottyant az aranszakállú embör is:
– Eriggy haza fiam – monta a kirájfinak – osztán mihent haza érsz, izenjétek mög annak a tê’hetetlen kutyának, hogy a mit kapott, érje mög vele, többet még csak e’ koszos malaczot se kap; az országotokba mög ugy tögye be a lábát, hogy mögkeserüli még az ivadéka is. Ezt hát irjátok mög neki e’ levélbe, magatok osztán ne gondojjatak semmivê’, ögyetek, igyatok, még a mi katonátok van is, eresszétök mind haza szabadságra, – a többit bizzátok énrám.
Haza mönt a kirájfi, ê’monta mit izent az aranszakállú embör, – mög is fogatták mind e’ szóig, mögirták a levelet a kirájnak, hogy fenét kap ő, nem aranszakállú embört, óra tőlle foghagymás, magok mög öttek, ittak, vigan vótak, még a mi katonájok vot is, mind ê’kütték.
A másik kiráj mög fő’készitötte a nagy hadseregöt, -421- mögindût vele, hogy mán ő majd igy töszi’ ugy töszi tönkre a szomszéd kirájt, országostú’, népestű’; – mán közê’ is vót az ország határáho’, mög is ijett emez a kiráj, a ki mindön katonáját szabadságra eresztötte, még csak e’ lélök se vót, a kit a tengör sok ellenségnek elibe kügygyön, – akkô’ hirtelen elő termött az aranszakállú embör e’ na’ sereggê’, mind csupa aran vitézek vótak, aran lovon, aran fegyverbe, még az utóso közlegény lova patkója is aranbû’ vót, azok neki möntek az ellenségnek, mind e’ szálig lekaszabôták, hogy még hirmondó se maratt, a kirájt mög a két obsitost elevenön fogták ê’, azokat lófarkára kötötték, úgy hurczôtatták a városon, mig mög nem hâtak.
A kirájfi pedig ê’foglâta az országot, a mi igazság szerint úgy is ő rá maratt vóna, bekőtözött az édős apja kiráji palotájába a feleségévê’ együtt, – még maig is bô’dogû’ é’nek, ha mög nem hâtak.
(Arany László gyüjteménye. Nagy-Kőrösről, ottani táj-szólás szerint.)
Hol volt, hol nem volt, hetedhét országon volt egy özvegy asszony s egy Mihók nevü boldogtalan fia. Egyszer azt mondja Mihók az anyjának: Édes anyókám, házasodhatnám.
– Kit vennél el, édes Mihókom?
– Ilókot, édes anyókám.
– Eredj fiam, kéresd meg.
Mihók elmegy az Ilókék házához s egy tűt kap ajándékba. Jövet megunta a kezében tartani s a mint egy szénás szekeret ér, beszurja a szénába. Megérkezik a szénás szekér s Mihók váltig keresi a lehányt szénában a tűt, de nem lelte meg s elment haza az anyjához.
– Hol voltál édes Mihókom?
– Ilóknál édes anyókám.
– Mit vittél neki?
– Nem vittem semmit, adtak.
– Mit adtak?
– Egy tűt.
– Hadd lássam. -423-
– Egy szekér szénába szurtam, nem lelem sehol benne.
– Jaj fiam, nem jól töttél; a csákódba kellett volna szurni.
– Másszor ugy teszek.
Megint azt mondja az anyjának: Édes anyókám, házasodhatnám.
– Kit vennél el fiam?
– Ilókot, édes anyókám.
– Eredj fiam, kéresd meg.
Mihók elmegy leány-nézni s kap ajándékba egy ekevasat. Haza menet belé teszi a csákójába; de nem akart megállani, hol jobbra, hol balra huzta le a csákót, a fejét is összeverte. Utoljára megrestelte Mihók s elhajtotta a sárba. Haza megy üres kézzel.
– Hol voltál fiam?
– Ilóknál, édes anyókám.
– Mit vittél neki?
– Nem vittem, adtak.
– Mit adtak?
– Egy ekevasat.
– Hadd lássam.
– A csákómba szurtam, de nem akart megállani s elhajtottam.
– Jaj fiam, nem jól töttél, a válladra kellett volna vetned s ugy hoznod haza.
– Másszor ugy teszek. -424-
Megint elkezdi Mihók: Édes anyókám, házasodhatnám.
– Kit vennél el fiam?
– Ilókot, édes anyókám.
– Eredj fiam, kéresd meg.
Elmegy Mihók a leányos házhoz, kap ajándékba egy kis kutyát. Hazamenet a vállára veti s ugy viszi haza. A kis kutyának sehogy sem tetszett az a hely, minél jobban nyomta oda, annál jobban viczkándozott, utoljára mardosni kezdte a vállát. Mihóknak fájt s eldobta.
– Hol voltál fiam?
– Ilóknál édes anyókám.
– Mit vittél neki?
– Nem vittem, adtak.
– Mit adtak?
– Egy kis kutyát.
– Hadd lássam.
– A vállamra vetettem, de marta s eleresztettem.
– Jaj fiam, nem jól töttél. Egy madzagra kellett volna kötned, magad után huznod s szólitgatnod: Kuczó! kuczó!
– Másszor ugy teszek. – –
– Édes anyókám, házasodhatnám.
– Kit vennél el fiam?
– Ilókot, édes anyókám.
– Eredj fiam, kéresd meg. -425-
Elmegy Mihók Ilókékhoz és kap ajándékba egy félszalonnát. Jó erős madzagot köt reá, maga után vonczolva ballag haza felé és minduntalan szólitgatja: Kuczó, kuczó. A kutyák nem kérették sokáig magukat, az egész faluból reá gyültek a szalonnára s a mig Mihók haza ért, mind megették, csak az álla csontját hagyták meg, a melyikre a madzag volt kötve.
– Hol voltál fiam?
– Ilóknál, édes anyókám.
– Mit vittél neki?
– Nem vittem, adtak egy nagy darab szalonnát, ezt ni!
– Hisz e csak az álla csontja.
– Madzagra kötöttem, magam után huztam, talán megették a kutyák.
– Jaj fiam, nem jól töttél; a hátadra kellett volna venned, haza hoznod s a házba felakasztanod a füstre.
– Másszor ugy teszek. – –
– Édes anyókám, házasodhatnám.
– Kit vennél el fiam?
– Ilókát, édes anyókám.
– Eredj fiam, kéresd meg.
Mihók ismét maga ment a leányos házhoz és kapott egy borjut. Kötelet hurkolt a nyakára, hátára vette s akármennyit feszengett, kapálódott és -426- rugdosta, haza vitte nagy nehezen. Otthon felvonczolta a hiuba s felakasztotta a kakasűlőre.
– Hol voltál fiam?
– Ilóknál, édes anyókám.
– Mit vittél neki?
– Nem vittem, adtak egy borjut.
– Hol van, nem látom.
– Haza hoztam a hátamon, s felakasztottam a füstre.
– Jaj édes fiam, nem jól töttél. Gyengén kellett volna körül kerekitni a nyakát egy kötéllel, szépen haza vezetni, a pajtába a jászol elébe kötni s szénát vetni eleibe. – –
– Édes anyókám, házasodhatnám.
– Kit vennél el fiam?
– Ilókot, édes anyókám.
– Eredj fiam, kéresd meg.
Mihók elmegy és oda adják neki a leányt. Mihók egy kötelet vet Ilók nyakába; vezeti haza felé, szólitgatja: „ne boczikám, ne! ne!“ Haza érve béköti a pajtába, szénát vet eleibe, aztán béreteszeli az ajtót s bemegy a házba.
– Hol voltál fiam?
– Ilóknál, édes anyókám.
– Mit vittél neki?
– Nem vittem, adtak.
– Mit adtak? -427-
– Ilókot, hihihi.
– Hát hol van?
– Békötöttem a pajtába.
– Jaj fiam, nem jól töttél. Eredj hamar czirógasd meg, vess szép szemeket rája s hozd be a házba.
Mihók el is ment mindjárt, a háznál valamennyi aprómarhának kivájta a szemét, a pajtába ment, megczirókálta Ilókot s reá hányta a szemeket. Ilók szegény azt gondolta, hogy Mihók csúfolodik vele, megsokalta a tréfát s elszaladt haza.
Az alatt a násznép összegyült a lakodalomra, elment a vőlegénynyel a menyasszony után, megengesztelte s elvitte haza Mihókékhoz. Megesvén a vendégeskedés, felvitték Mihókot és Ilókot a pajta hijjára s lefektették a szénába. Ilóknak nem volt kedvére ez a nyoszolya, azon járt az esze, hogy el illanhasson s valami szin alatt lekéredzett egy kis időre. Mihók nem hitt neki, s egy hosszu sinort kötött a nagy lábujjára, ugy bocsátotta le. Ilók pedig, mihelyt künn volt az udvaron, leoldta a sinort, egy kecske lábára kötötte s maga elillant haza. Mihók csak várta, várta; kiabált utána, s hogy nem jött, rángatni kezdte a sinort. A kecske a rángatásra mekegett s Mihók anyja a lármára kinézvén, felment a pajta hijjára, hogy lássa mi baj?
– Hol van Ilók, fiam?
– Oda le, megkecskésedett, édes anyókám.
– Hogy kecskésedett volna? -428-
– Sinort kötöttem a lábára, s most huzom fel, de nem felel, csak mekeg.
Az anyja, a sinort tapogatva, megkapja a kecskét s észreveszi, hány hét a világ. Megint felkölti a vendégeket, elmennek a menyasszony után, kibékítik nagy bajjal s még egyszer elviszik a vőlegényhez. Egybekelnek s máig is élnek, ha meg nem holtak.
(Brassai Sámuel gyüjt. Toroczkó.)
Egyszer egy szegény asszony elment a Garamra mosni. Meglát ott egy akkora nagy pohos békát, mint a világ; meg nem állta szó nélkül:
– Hej béka béka! én elmennék neked komának, ha engemet hínál.
Harmadnapra csak jön egy vizbefult a szegény asszonyhoz, mondja neki, hogy a békának kis lyánya született, jöjjön most el komának, a hogy igérte.
A szegény asszony el is ment.
Mentek, mendegéltek, egészen a Garamig, ott a vizbefult ráütött a vizre egy kis vesszővel, a Garam menten kétfelé vált, szép száraz ut választotta el.
Megindultak a száraz uton, mikor a meder közepére értek, hát egy nagy kő állta utjokat, de a vizbefult rá ütött a vesszővel, a nagy kő elgurult, alatta pedig egy nagy lyuk volt, abban lakott a béka. -430-
Ahogy a szegény asszony bement a lyukba, mindjárt ott találta az első házban a békát, száraz békanyálból csinált ágyon feküdt, mellette meg egy fényes békatekenyőben kis magzatja aludt, anyja ringatta, meg dédelgette, hogy: brekeke, brekeke, tuú! koaksz tuú! Máskülönben igen szemetes volt a szoba.
A szegény asszony felvette keresztlyányát s bármint útalta is a fertelmes kis jószágot, mégis megcsókolta, azután magasra emelte s elmondta, hogy:
A béka meg arra kérte komáját, hogy tisztogasson ki nála, de a szemetet ne vesse el, hanem vigye haza; még a másik szobáját is söpörje ki, de vigyázzon, hogy vagy egy fazekat fel ne forditson, se a fedőt le ne vegye valamelyikről; ezzel a béka befordult falnak és elaludt.
A szegény asszony bemegy a másik szobába; lát ott a polczokon sok, sok fazokat, mind zöld mázos szilkék voltak, zöld mázos fedőkkel letakarva; ő bizony meg nem állta, hogy meg ne nézze, mi van bennök.
Egyenesen oda ment a polczhoz, levette az első szilkéről a fedőt, hát abból csak kireppen egy -431- hófehér lelkecske azt mondja suttogva: Isten fizesse meg! azzal elszáll.
Levette a másikról is a fedőt, abból is hófehér lelkecske reppent ki, az is azt mondta: Isten fizesse meg! s az is elszállt. Igy sorba mind kitakargatta a szilkéket, mindegyikből egy-egy lelkecske szállt el, mindegyik azt mondta: Isten fizesse meg!
Már megfordult a szegény asszony, hogy kimegy a szobából, a mint az ajtó mellett meglát még egy betakart kettes-fazecskát; mindjárt levette arról is a fedőket s kireppentek belőle az ő iker-gyermekeinek a lelkecskéi. A szegény asszony nagyon megörült, mert még két esztendővel azelőtt temette el őket, egyszerre estek be a Garamba.
Elmondták az anyjoknak, hogy amint a vizbe fultak, a béka mindjárt elfogta a lelköket, és azóta itt tartotta elzárva, hogy a mennyországba ne mehessenek, mert mig a lelkök nem jut a menyországba, addig a Garam ki nem veti a holttestöket s a vizbefultaknak mindaddig a békát kell szolgálni.
Azután a szegény asszony visszatette a két lelkecskét a kettős-fazecskába, letakarta s az összesöpört szemét közé a kötényébe dugta.
Akkor aztán elbucsuzott a békától; de ahogy kiment a lyukból, már nem találta ott a vizbefultat, hanem a folyó még is kétfelé vált előtte, mert két fehér hal összefogózkodva ketté hasitotta előtte a vizet. -432-
Mikor a szegény asszony a partra ért, s a Garam megint összecsapódott, csak levette a fedőt a kettes-fazecskáról, kireppentek belőle a gyermek-lelkek, a Garam pedig abban a szempillantásban kivetett a kövekre két gyermek-testet. A lelkecskék áldása foganatos lett, az isten megfizette a szegény asszony jó tettét, a gyermek-lelkek visszamentek a gyermek-testekbe.
A szegény asszonynak megint volt fia is, lyánya is, meg pénze is; mert az a sok szemét, amit a békánál összesöpört, mire haza értek, mind aranynyá, ezüstté változott a kötényében.
Azután már igen jó dolguk volt, nem szenvedtek semmiben szükséget.
(Bodros Katicza gyüjt. Garam-vidék.)
Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy özvegy asszony, annak volt egy nagy macskája. Ez a nagy macska épen olyan nyalánk volt, mint a kis macska s egy reggel mind felnyalta a lábasból a tejet. Megharagudott az özvegy asszony, jól megverte a macskát s elkergette a háztól. A macska elbujdosott a falu végére s ott nagy-szomorán leült a hid mellé. A hid végén ült egy róka is, lógatta lompos farkát. Meglátja a macska, neki-neki fut s játszadozni kezd a róka farkával. A róka megijed, felugrik, megfordul; a macska is megijed, hátrál s felborzozza magát. Igy nézték egymást egy darabig. A róka soha sem látott macskát, a macska sem rókát, mindegyik félt, de egyik sem tudta, mit csináljon. Végtére a róka megszólalt:
– Ugyan, ha meg nem sérteném, nem mondaná meg, miféle úri nemzettség?
– Én vagyok a Kaczor király!
– Kaczor király?! Soha hirét sem hallottam! -434-
– Bizony pedig hallhattad volna. Minden állatot meg tudok régulázni, olyan nagy a hatalmam.
Ekkor a róka megszeppent s nagy alázatosan kérte a macskát, hogy legyen vendége egy kis csirkehusra. Minthogy már dél fele járt az idő s a macska nagyon ehetnék volt, nem várt két meghivást. Elindultak hát a róka barlangjába. A macska hamar belé találta magát a nagy uraságba, s örvendett, hogy a róka olyan tisztelettel szolgálja, mintha valóságos király volna. Urason is viselte magát, keveset szólott és sokat ett, ebéd után álomra dőlt s azt parancsolta a rókának, ügyeljen, hogy senki se háborgassa, a mig alszik.
A róka kiállott a barlang szádához strázsálni. Hát épen akkor ment el ott a kis nyul.
– Hallod-e te kis nyúl! itt ne járj, mert az én uram a Kaczor király alszik, ha kijő, majd nem tudod, merre szaladj; minden állatot megréguláz, olyan nagy a hatalma!
Megijedt a kis nyul, szép lassan elkotródott s egy tisztáson lekuporodva, mind azon gondolkozott: Ki lehet az a Kaczor király? soha hirét sem hallottam.
Arra bódorgott egy medve is. Kérdi tőle a kis nyul: hova megyen?
– Járok egyet, mert nagyon meguntam magam.
– Jaj erre ne járj, mert a róka azt mondja, -435- az ő ura, a Kaczor király alszik, s ha kijő, majd nem tudod, merre szaladj; minden állatot megréguláz, olyan nagy a hatalma!
– Kaczor király?! Soha hirét sem hallottam! Már csak azért is arra megyek, legalább meglátom, milyen az a Kaczor király.
El is indult a medve a róka barlangja felé.
– Hallod-e te medve?! itt ne járj, mert az én uram, a Kaczor király alszik, ha kijő, majd nem tudod, merre szaladj; minden állatot megréguláz, olyan nagy a hatalma!
Erre a medvének inába szállt a bátorsága, szó nélkül megfordult, s visszatért a kis nyulhoz. Ott találta a farkast és a varjut, a kik azt panaszolták, hogy ők is épen ugy jártak.
– Ki lehet az a Kaczor király? Soha hirét sem hallottuk! mondák mindnyájan, s mind azon tanakodtak, mit tudjanak csinálni, hogy megláthassák. Abban állapodtak meg, hogy meghivják ebédre a rókával együtt. Mindjárt el is küldötték a varjut a vendégeket meghivni.
Mikor a róka meglátta a varjut, nagy méreggel kifutott s összeszidta, hogy megint alkalmatlankodik.
– Eltakarodj’ innen! nem megmondtam már? az én uram a Kaczor király; ha kijő, majd nem tudod, merre szaladj; minden állatot megréguláz, olyan nagy a hatalma! -436-
– Tudom, nagyon jól tudom; nem is a magam jó szántából jöttem ide, hanem a medve, farkas és nyul küldöttek, hogy meghivjalak benneteket hozzájok ebédre.
– Az már más! várj egy kicsit.
Ezzel bement a róka megjelenteni a dolgot a Kaczor királynak. Kevés vártatva ki is jött, tudtára adta a varjunak, hogy a Kaczor király szivesen fogadta a meghivást, elmennek az ebédre, csak tudják, hova.
– Eljövök én holnap utánatok s vezetlek.
A jó hirre a medve, farkas és nyul ugyancsak felütötték a Laczi konyháját. A kis nyulat megtették szakácsnak, mert kurta farka van, s igy nem könnyen égeti meg magát. A medve, mint legerősebb, fát és vadakat hordott a konyhára. A farkas asztalt teritett s pecsenyét forgatott.
Mikor már kész volt az ebéd, a varju elindult a vendégek után. Egyik fáról a másikra szállott, de nem mert leszállani, hanem csak a fán maradt s onnan szólitgatta a rókát.
– Várj egy kicsit, mindjárt készen leszünk, – mondá a róka – csak még a bajszát pödri ki az én felséges uram.
S csakugyan végre kijött a Kaczor király is. Lassan s nagy méltósággal lépdelt elől, de a varjut mind szemmel tartotta, mert félt tőle. A varju is -437- szepegett, csak félszemmel mert reá tekinteni, egyik fáról a másikra szökdécselt, ugy vezette őket.
A medve, farkas és nyul nagy várakozásban voltak, mind azt mondogatták: vajon milyen lehet az a Kaczor király? Ki-kinéztek az utra, a honnan a vendégeket várták.
– Ott jön, ott jön! Jaj istenem, merre fussak! – kiáltá a kis nyul, s ijedtében neki futott a tüznek. A medve is megijedt s futtában ugy vágta fejét egy nagy fába, hogy ketté hasadt. A farkas nyársastul, sültestül elszaladt, a varju pedig, hogy még hirmondó se maradjon, követte a többiek példáját.
Az éhes vendégek csak hűlt helyét találták mind az ebédnek, mind a gazdának. Szerencsére ez alatt a kis nyul a tűzben jól megsűlt. Kihuzták, jól laktak belőle, s maig is élnek, ha meg nem haltak.
(Gyulai Pál gyüjt. Kolozsvár.)
Egyszer elment egy kis kakas a sövény alá kapargálni. Addig addig kapargatott, mig a sövény ki nem dőlt. Rászáll egy szarka a kidőlt sövényre, s azt kérdezi tőle:
– Ugyan sövény, mi lelt téged? még tegnap milyen szépen állottál itt.
– Jaj szarka koma, feleli a sövény, kijött a kis kakas alattam kapargálni; én kidőltem bánatomban.
– No akkor én meg kitépem a szép farkam, feleli a szarka, s csakugyan ki is tépte a szép farkát. Azután rászállott egy diófára. – Csodálkozott a diófa, hogy olyan kusza a szarka, megkérdezi tőle:
– Mi lelt téged szarka koma? – még tegnap oly szép farkad volt, ma meg egészen kusza vagy!
– Jaj édes komám, feleli a szarka: kiment reggel a kis kakas sövény alá kapargálni, sövény kidőlt bánatában, én meg szép farkam kitéptem. -439-
– Akkor én is lenyesem a szép galyamat, feleli a diófa, s csakugyan le is nyeste a szép galyát.
Délfelé a nagy forróságban oda megy egy őz a diófa alá pihenni. Látja, hogy a diófa egészen kopasz, megkérdezi tőle:
– Mi lelt téged szép diófa? még tegnap oly szép galyad volt, ma meg egészen kopasz vagy!
– Jaj kedves kis őzem, felel a diófa: Kiment reggel a kis kakas sövény alá kapargálni, sövény kidőlt bánatában, szarka szép farkát kitépte, én lenyestem galyam, ágam.
– Én pedig megölöm a két szép fiamat, felelt az őzike, s meg is ölte mind a kettőt. – Busult, busult aztán az őzike; egyszer megszomjazott, elment a kútra vizet inni. Csodálkozott a kút, hogy magában jön az őzike, mert máskor a két szép kis fiát is elhozta. Megkérdi hát tőle:
– Hogy van az, hogy ma csak egyedűl jösz őz koma? hol hagytad a két szép kis fiadat?
– Jaj kút koma, felelt az őz: Kiment reggel a kis kakas sövény alá kapargálni, sövény kidőlt bánatában, szarka szép farkát kitépte, fa lenyeste ágát, galyát, én pedig megöltem a két kis fiamat.
– Ugy én is vérré változtatom a tiszta vizemet! felelte a kút; és ugy is lett. – Mikor Sára, a szolgáló, egy dézsával a kutra ment, hogy vizet hozzon, látja, hogy az egész kút véres. – Kérdezi a kútat: -440-
– Ugyan kedves kútam, hogy van az, hogy ma tiszta viz helyett vér van benned?
– Jaj Sára néném, feleli a kút: Kiment reggel a kis kakas sövény alá kapargálni; sövény kidőlt bánatában, szarka szép farkát kitépte, fa lenyeste ágát, galyát, őz megölte két kis fiát, bennem meg a viz vérré vált.
– Én meg szélyel verem fejemen a dézsát. Szélyel is verte, ugy ment, dagadt fejjel, az asszonyához. Mindjárt kérdezte az asszonya:
– Mi lelt téged Sára lányom?
– Jaj édes nénémasszony, feleli Sára: Kiment reggel a kis kakas sövény alá kapargálni; sövény kidőlt bánatában, szarka szép farkát kitépte, fa lenyeste ágát, galyát, őz megölte két kis fiát, kutban a viz mind vérré vált; én meg szélyelvertem fejemen a dézsát.
– Én pedig falra kenem a kovászomat! Épen akkor akarta a kovászt dagasztani, de mégis a falra kente. Látja az ura, a mint haza jön este, hogy a kovász mind a falra van kenve, kérdi a feleségétől:
– Hát te megbolondultál, kedves feleségem, hogy a falra kented azt a sok szép kovászt?
– Jaj kedves férjem uram: Kiment reggel a kis kakas sövény alá kapargálni, sövény kidőlt bánatában, szarka szép farkát kitépte, fa lenyeste ágát, galyát, őz megölte két kis fiát, kutban a viz mind -441- vérré vált, Sára lányom szélyelverte a fején a dézsát; én meg mind a falra kentem a kovászt.
– Ugy én meg leberetválom a szép szakálam. És csakugyan le is beretválta.
Nemsokára haza jött a legény fiuk is. Látja, hogy az apja ugy le van koppasztva mint a leforrázott csirke. Megkérdezi tőle:
– Mi lelte kendet édes apám uram?
– Édes fiam, nagy baj történt: Kiment reggel a kis kakas sövény alá kapargálni, sövény kidőlt bánatában, szarka szép farkát kitépte, fa lenyeste ágát, galyát, őz megölte két kis fiát, kutban a viz mind vérré vált, Sára lányom szélyelverte a fején a dézsát, édes anyád falra kente a kovászát, én pedig leberetváltam szép szakállam.
– Jól van! mondja a legény, én meg levágom a négy ökrünk lábát! – Avval fogta a fejszét, kiment az istállóba, s mindjárt elvágta az egyik ökör első lábát. Már a másodikat is akarta vágni, de egy katona épen arra ment, az kiáltott rá:
– Elment az eszed, te legény, mit csinálsz avval az ökörrel?
– Jaj édes katona uram: Kiment reggel a kis kakas sövény alá kapargálni; sövény kidőlt bánatában, szarka szép farkát kitépte; fa lenyeste ágát galyát; őz megölte két kis fiát; kutban a viz mind vérré vált; Sára néném szélyelverte a fején a dézsát; anyámasszony falra kente a kovászát; édes apám -442- mind lenyeste szép szakállát; én pedig levágom a négy ökrünk lábát!
– Le ám az eszed világát! kiáltott a katona, s ugy megkardlapozta a legényt, hogy alig birt bemenni a házba. – A katona pedig elhajtotta a négy ökröt vásárra, eladta; mint kiszolgált katona megházasodott, az árábol nagy lakodalmat csaptak, most is élnek, ha meg nem haltak.
(Márki Sándor gyüjt. Biharmegye.)
Volt a világon egy szegény asszony, annak volt egy kis kakasa. Csak ott keresgél – csak ott kapargál a kis kakas a szeméten, egyszer talál egy gyémánt félkrajczárt. Arra megy a török császár, meglátja a kis kakasnál a gyémánt félkrajczárt, azt mondja neki:
– Kis kakas, add nekem a gyémánt félkrajczárodat.
– Nem adom biz’ én, kell a gazdasszonyomnak.
De a török császár erővel is elvette tőle, haza vitte, betette a kincses kamarájába. A kis kakas megharagudott, felszállott a keritése tetejére, elkezdett kiabálni:
– Kukuriku, török császár, add vissza a gyémánt félkrajczárom.
A török császár, csak hogy ne hallja, bement a házba, de akkor meg a kis kakas az ablakába arpült, onnan kiabálta: -444-
– Kukuriku, török császár, add vissza a gyémánt félkrajczárom.
Megharagudott erre a török császár.
– Eredj te szolgáló, fogd meg azt a kis kakast, hogy ne kiabáljon, vesd bele a kútba.
A szolgáló megfogta, kutba vetette. De a kis kakas csak elkezdi a kutban:
– Szidd fel begyem a sok vizet, szidd fel begyem a sok vizet, – arra a begye mind felszitta a vizet a kutból. A kis kakas megint felszállott a török császár ablakába:
– Kukuriku, török császár, add vissza a gyémánt félkrajczárom.
Megint azt mondja erre a török császár a szolgálójának:
– Eredj te szolgáló, fogd meg azt a kis kakast, vesd belé az égő kemenczébe.
A szolgáló megint megfogta a kis kakast, s az égő kemenczébe vetette. De a kis kakas megint csak elkezdi:
– Ereszd ki begyem a vizet, hadd oltsa el a tüzet. Ereszd ki begyem a vizet, hadd oltsa el a tüzet. Erre a begye mind kieresztette a vizet, eloltotta a tüzet. Akkor megint csak felszállott az ablakba:
– Kukuriku, török császár, add vissza a gyémánt félkrajczárom:
Még nagyobb méregbe jött erre a török császár. -445-
– Eredj te szolgáló, fogd meg azt a kis kakast, vesd bele a méhes kasba, hadd csipjék agyon a darazsak.
A szolgáló belevetette a kis kakast a méhes kasba. Ott megint elkezdi a kis kakas:
– Szidd fel begyem a darázst; szidd fel begyem a darázst.
Arra a begye mind felszitta a darázst. Akkor megint felszállott a török császár ablakába:
– Kukuriku, török császár, add vissza a gyémánt félkrajczárom.
Már a török császár nem tudta, mit csináljon vele.
– Eredj te szolgáló, hozd ide azt a kis kakast, hadd tegyem ide a bő bugyogóm fenekébe.
Meg fogja a szolgáló a kis kakast; a török császár beteszi a bő bugyogója fenekébe.
Akkor a kis kakas megint csak elkezdi:
– Ereszd ki begyem a darázst, hadd csipje meg a farát, ereszd ki begyem a darázst, hadd csipje meg a farát.
A begye mind kieresztette a darázst, azok jól megcsipkedték a török császár farát. Felugrik erre a török császár:
– Jaj, jaj, a fránya egye meg ezt a kis kakast; vigyétek hamar a kincses kamarába, hadd keresse meg a maga gyémánt félkrajczárját. -446-
Bevitték a kis kakast a kincses kamarába, ott megint elkezdi a maga nótáját:
– Szidd fel begyem a sok pénzt, szidd fel begyem a sok pénzt. Erre a begye mind felszítta a török császár három kád pénzét. A kis kakas haza vitte, od’adta a gazdasszonyának; gazdag asszony lett belőle, még máig is él, ha meg nem halt.
(Arany László gyüjt. Hódmező-Vásárhely.)
Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy módnélkül gazdag öreg úr; mikor az meghalt, nagy pompával el is temették, de hiába temették el, mert minden éjjel visszajárt. Imádkoztak érte, miséztettek érte, mind hiába! csak haza járt az, és olyan lármát, csörgést, ijesztgetést vitt véghez, hogy a háznépe már majd megbomlott a félelemtől.
Különösen az özvegy ténsasszony nagyon busult, szomorkodott s azt mondja egyszer a konyhában:
– Oh, ugyan mért is nincs szegény boldogult férjemnek nyugodalma, hogy hagyna másokat is nyugodni; de éjről éjre felverni a házat! – hisz mióta meghalt, ki se aludtam magamat.
– Hej, segitenék én azon, ha rám bizná a dolgot ténsasszonyom, szólalt fel a vén Jancsi kocsis – csak adna nekem száz forintot egy kis időre, meg csináltatna egy koporsót, a mibe én bele feküdném, akkor ténsasszonyom levitetne a kriptába, szépen a -448- ténsúr mellé tétetne: tudom istenem, hogy kitudnám, mért jár haza szegény ténsuram!
Jancsi régi cseléd volt, együtt öregedtek meg az úrral, a ténsasszony megbizott benne, adott neki száz forintot, s azt mondta, hogy ha segit a bajon, neki ajándékozza mind a száz forintot; aztán megcsináltatta a koporsót is.
Jancsi a pénzt elásta az istállóban, azután befeküdt szépen a koporsóba, rátették a fedelet, levitték az ur mellé a kriptába.
Amint ott fekszik csendesen, egyszerre csak üti a tizenkét órát. Jancsi hallja, hogy a ténsúr koporsójáról leesik a fedél, Jancsi is kapja magát, lelöki magáról a koporsó fedelét; akkor az úr felült, Jancsi is; aztán az úr kilépett a koporsóból, Jancsi is.
– Hát te, hogy jöttél ide Jancsi? kérdezte az úr, mert épen szemben álltak egymásnak.
– Instálom alásan, csak ugy mint a ténsúr, meghaltam, hát eltemettek.
– Hát most hová mégy?
– Csak oda instálom, a hova a ténsúr.
– De én felmegyek a házba, mert nekem ott még dolgom van.
– Nekem is ténsuram; azért nem is pihenhetek a koporsóban.
– De már micsoda dolgod lehet neked Jancsi?
– Hát nekem bizony instálom, egy kis pénzecském -449- volt, s én azt elástam az istállóban, most azt megyek megnézni.
– No, én is olyanféle járatban vagyok, gyerünk hát együtt.
Elindultak. Ahogy a kripta ajtóhoz értek, az úr keresztül ment a kulcslyukon s visszaszól:
– Gyere már Jancsi.
– Jaj, nem mehetek, ténsuram, nem férek ki a kulcslyukon.
Az úr rátette kezét a zárra, mire az menten felpattant, s Jancsi kiment, de az úr megcsóválta fejét s azt mondta:
– Jancsi, Jancsi, ez nekem sehogy se tetszik, te nem vagy meghalva!
– Meg vagyok, ténsuram, már hogy ne volnék, meg vagyok én halva, csak még nem vagyok kiheverve, még testes vagyok.
A mint mennek az udvaron, azt mondja az ur:
– Legelőször is nézzünk be a házba, ijesztgessük meg az asszonyokat.
A konyhába megint a kulcslyukon ment be az úr, de Jancsinak megint csak kikellett nyitni az ajtót, máskép be nem mehetett.
– Jancsi, Jancsi, szólott az úr fejcsóválva – ez nekem sehogy sem tetszik, te nem vagy meghalva.
De Jancsi megint csak azt mondta:
– Meg vagyok, ténsuram, már hogy ne volnék, -450- meg vagyok én halva, csak még nem vagyok kiheverve, még testes vagyok.
Ott aztán leszedték a fazekakat, lábasokat, tálakat, kanalakat, a polczokról meg szögekről s vagdaltak mindent a földhöz; olyan zörgést, csapkodást vittek véghez, hogy egy lélek sem alhatott a házban. Hanem abból, a mit az ur a földhöz vágott, semmi se tört össze, magától visszament szépen a helyére; amit pedig Jancsi vágott földhöz, az aztán ott is maradt száz darabra törve. Erre megint megcsóválta az úr a fejét.
– Jancsi, Jancsi, ez nekem sehogy se tetszik, te nem vagy meghalva!
– Megvagyok, ténsuram, már hogy ne volnék, csak még nem vagyok kiheverve, még nehéz a kezem.
Bementek aztán a szobába, ott is csapkodtak, földhöz vagdaltak mindent, felforgatták a székeket, asztalokat; mikor már az egész háznép a legnagyobb rémülésbe volt, akkor elmentek a pinczébe. Ott az úr rátette kezét az egyik hordóra, amire az kifordult helyéből s alatta egy nagy fazék pénz volt beásva.
– Hej Jancsi, Jancsi, – sopánkodott az úr, lásd ez az én bajom; átok fekszik ezen a pénzen, mert árváktól vettem el; mig ez azoknak vissza nem lesz adva, addig nekem a koporsó sem ád nyugodalmat; de már hiába, hiába minden, mert erről a pénzről senki sem tud semmit. -451-
Ezzel egyet intett, s a fazék pénz visszasülyedt a földbe, azután rátette kezét a hordóra, az is visszafordult helyére.
– No, Jancsi, most gyerünk a te dolgodra.
Elmentek az istálóba, ott Jancsi előkeresett egy ásót, azzal ásta ki a száz forintot. Erre az úr megint megcsóválta a fejét.
– Jancsi, Jancsi, ez nekem sehogy sem tetszik, te nem vagy meghalva; hisz csak intenél, hát feljönne a pénz.
– Meg vagyok halva, ténsuram, már hogy ne volnék, meg vagyok én halva; csak még nem vagyok kiheverve, még nem tudom jól a módját.
Azzal Jancsi visszatette a pénzt, aztán földet meg szalmát kapart rá.
– Siess Jancsi, siess – mondja az úr, mert mindjárt üti az egy órát, akkorra már feküdnünk kell.
– Sietek, ténsuram, sietek, megyek, csak még egy kicsit benézek a házba, még egy kicsit ráijesztek az asszonynépre.
Jancsi bement a házba, az úr meg az ajtó előtt várta. Várta, várta, egyszer csak beszól:
– Jancsi gyere már, tovább nem maradhatunk, mindjárt üti az egyet!
– Megyek, ténsuram, mindjárt megyek; csak még egy kicsit ijesztgetek. Még egy pár tál van itt, azt csapom a földhöz.
Evvel Jancsi csapkodta, törte a tálakat, fazekakat -452- a konyhában; zörgette, összeverte a réz edényeket, egész itéletet csinált a háznál. Megint csak beszól az úr:
– No, Jancsi, ha nem jösz, itt hagylak, mert tovább nem maradhatunk.
De Jancsi épen azt akarta, hogy ott hagyja, azért csak kikiáltott:
– Megyek, ténsuram, már megyek!
Hanem azért nem ment, mig egyszer csak üti az egy órát, s a ténsúr visszatűnt a kriptába.
Jancsi aztán felverte a háznépet, de nem is kellett azt felverni, mert úgy se aludt senki a háznál, és elbeszélte a miket tapasztalt. A ténsasszony pedig a reggelt se várta be, hanem lement a cselédekkel a pinczébe, ott nagy ügygyel-bajjal elmozditották a hordót s addig ástak alatta, mig meg nem találták a fazék pénzt, azt azután kivették, a ténsasszony mindjárt reggel visszaadta az árváknak, a kiknek isten előtt igaz jussok volt az a fazék pénz; Jancsinak meg odaajándékozta a száz forintot, azonfelül még borravalót is adott neki.
A ténsur aztán nem is járt többet haza, csak még egyszer jött el Jancsihoz, s azt mondta neki:
– Jancsi, Jancsi, megcsaltál! De még is köszönöm, édes szolgám, mert jót tettél velem, most már nekem is lesz örök nyuggodalmam.
(Bodros Katicza gyüjt. Garam-vidék.)
Egyszer hol volt, hol nem volt, volt a világon egy ember, annak volt két fia, meg egy kecskéje. Azt mondja egy reggel az ember a nagyobbik fiának:
– Hajtsd ki, fiam, ezt a kecskét legelni, de olyan helyre hajtsd, a hol jól lakhatik.
A fiu kihajtotta szép füves helyre; evett a kecske, evett, mig
ugy jól nem lakott, hogy alig birt megmozdulni. Akkor kérdezi tőle
a fiú: „Kedves kecském, jól
laktál?
elég füvecskét
kaptál?“
Felelt a kecske: „Ugy jól laktam, mint a duda,
egy szál fü se fér több
belém.“
Evvel a fiú haza hajtotta, otthon kérdi
az apja a kecskétől: „Kedves
kecském, jól laktál?
elég füvecskét
kaptál?“
Felel a kecske: -454-
„Jaj, jó gazdám, dehogy
laktam,
mint a kutya ugy
koplaltam.“
Megharagudott erre az ember,
mindjárt elkergette a fiát a háztól. Másnap reggel mondja a
kisebbik fiának:
– Hajtsd ki most te, fiam, a kecskét, de jó helyre hajtsd, mert ha éhen hozod haza, úgy jársz, mint a bátyád.
Kihajtotta a fiú még szebb fűves helyre, mint a bátyja, jól is
lakott a kecske megint, úgy hogy alig birta. Akkor kérdezi tőle a
fiú: „Kedves kecském, jól
laktál?
elég füvecskét
kaptál?“
Felelt a kecske: „Úgy jól laktam, mint a duda,
egy szál fű se fér több
belém.“
Evvel a fiu haza hajtotta, otthon
megint kérdi az apja a kecskétől: „Kedves kecském, jól laktál?
elég füvecskét kaptál?“
Felel a kecske
megint: „Jaj, jó gazdám, dehogy
laktam,
mint a kutya, úgy
koplaltam.“
Ez még jobban megharagította az
embert, elkergette ezt a fiát is.
Harmadnap reggel nem volt kire bizni a kecskét, maga hajtotta ki
az ember. Még szebb fűves helyre vitte, mint a fiai; a kecske úgy
jól lakott, -455- hogy csak eldűlt mint egy darab fa.
Kérdezi tőle az ember: „Kedves
kecském, jól laktál?
elég füvecskét
kaptál?“
Felel a kecske: „Úgy jól laktam, mint a duda,
egy szál fű se fér több
belém.“
Evvel haza hajtotta az ember. Otthon
kérdi tőle: „Kedves kecském,
jól laktál?
elég füvecskét
kaptál?“
Felel a kecske: „Jaj, jó gazdám, dehogy
laktam,
mint a kutya úgy
koplaltam.“
Nagyon megharagudott erre az ember,
most látta, hogy a két fiát is ártatlanul kergette el a háztól.
– No hiszen megállj, kutya kecske, majd meglakolsz te ezért!
Elővett egy éles kést, a kecskét megkötötte egy fához, elkezdte nyúzni elevenen. Mikor már félig megnyúzta, megszólalt a kecske:
„Jaj, jaj, jaj, jó gazdám, ne huzd le a bundám, úgy jól laktam, mint a duda, egy szál fű se fér több belém.“
Erre aztán félbe’ hagyta a nyúzást, eloldta a fától a félig megnyúzott kecskét. A kecske a mint megszabadult, elkezdett szaladni, árkon bokron keresztül. -456- Szaladt, szaladt, egyszer egy róka lyukhoz ért, abba belebújt. Ott aztán meghúzta magát szépen. Egyszer jön haza a róka, beszól a lyukba:
– Ki vagy, mi vagy lyukamba, lyukamba? „Én vagyok, bém vagyok,
félig nyúzott bakkecske;
szarvaimmal tusálok,
bajuszommal
szurkálok,
szaladj mindjárt, mert
megdöflek.“
Megijedt a róka, elszaladt a farkashoz.
– Farkas komám, gyere hamar, ördög van a lyukamban.
Oda megy a farkas a lyuk szájához:
– Ki vagy, mi vagy, róka komám lyukába’, lyukába’? „Én vagyok, bém vagyok,
félig nyúzott bakkecske,
szarvaimmal tusálok,
bajuszommal
szurkálok,
szaladj mindjárt, mert
megdöflek.“
Megijedt a farkas is, elszaladt a medvéhez:
– Jaj komám, gyere hamar, ördög van a róka koma lyukában.
Oda megy a medve is a lyukhoz, beszól rajta:
– Ki vagy, mi vagy, róka komám lyukába’, lyukába’? „Én vagyok, bém vagyok,
félig nyúzott bakkecske,
-457-
szarvaimmal tusálok,
bajuszommal szurkálok,
szaladj
mindjárt, mert megdöflek.“
Megijedt a medve is, elszaladtak mind a hárman. Szaladtak, szaladtak, egyszer előtaláltak egy sündisznót.
– Hova szaladtak medve koma? kérdi a sündisznó.
– Jaj szaladjunk, te is szaladj, ördög van a róka koma lyukában.
– Nem szaladok én, gyertek vissza, hátha ki tudnám onnan riasztani.
– Már hogy tudnád, én csak erősebb vagyok, farkas komám is, még se tudtuk; felel a medve.
– No csak próbáljunk szerencsét, mondja a sündisznó.
Visszamentek hát; beszól a sündisznó a lyuk száján:
– Ki vagy, mi vagy róka koma lyukába’, lyukába’? „Én vagyok, bém vagyok,
félig nyúzott bakkecske,
szarvaimmal tusálok,
bajuszommal
szurkálok,
szaladj mindjárt, mert
megdöflek.“
De a sündisznó nem ijedt meg, hanem összegombolyitotta -458- magát, begurult, elkezdte szurkálni minden oldalról a nyúzott részét a kecskének. Ez se vette tréfára a dolgot, kiugrott a lyukból. Ide kint aztán mindjárt megismerték ő kelmét a medve is, farkas is; megfogták, szélyeltépték, jó lakomározást csinálták belőle.
Ha szélyel nem tépték volna, az én mesém is tovább tartott volna.
(Arany László gyűjt. Nagy-Kőrös.)
Mikor én olyan suhanczgyerek voltam, egyszer mondja az édes apám, hogy fogjak be két ökröt, menjek az erdőre fáért. Befogom a két ökröt, elindulok az erdőre. Csak megyek, csak megyek az ökör előtt, de igen nagy volt a sár, egyszer beleragadt a fél csizmám, mezitláb maradtam. Húznám ki a csizmám a sárból, de biz a’ nem jött. Mit csináljak, mit csináljak? Haza szaladtam egy emelő rúdért, avval kifeszegettem a csizmámat a sárból. De mig az emelő rúdért jártam, úgy elment a két ökör a szekérrel, hogy se hire, se nyoma nem volt. Most már mi tévő legyek? ha haza megyek, megnyúz az édes apám; kaptam magam, bementem Váradra, beállottam szűrszabó inasnak. A gazdám adott egy rongyos daróczot, azt a nyakamba gabalyítottam, olyan úr voltam, hogy…
Másnap reggel azt mondja a gazdám: „Fogd fel azt a kosarat, öcsém, menjünk a piaczra, vegyünk -460- borsót ebédre.“ Kimentünk a piaczra, meg is vettünk mindent, de borsót mégis elfelejtettünk venni. Mikor haza érünk, észreveszi a gazdám, hogy nincs borsó. Mindjárt mondja nekem: „Eredj vissza fiam a piaczra, elfelejtettünk borsót venni, végy te.“ Vissza is mentem én, vettem is borsót, de nem találtam vele haza. Csak keresem, csak keresem a házunkat, egyszer rám esteledik. No most már mit csináljak, hol háljak? Egyszer meglátok egy kis világot egy ház ablakában; bementem a házba. Odabent egy vén asszony főzött puliczkát egy akkora fazékban, hogy három üst se tenne ki rajta. Én is éhes voltam, mondom az asszonynak: „Néném asszony, adjon kelmed egy kis kását.“ Az asszony mindjárt elibem tett egy tál gölödényt, úgy jól laktam tőtött káposztával, hogy még most is tele van a hasam korpacziberével.
A mint jól laktam, lefeküdtem a kuczkóba, bele húztam magam a daróczomba. Egyszer jön haza a gazda, nagy részegen a korcsmából, az asszony kitálalja neki a puliczkát. Az ember meglát engem a kuczkóban, hí, hogy menjek, egyem vele; én már jól voltam lakva, nem akartam menni, de rám rezzentett, hogy majd így meg amúgy, csak ne egyem! Az asztalhoz ültem hát, de biz’ énbelém nem fért egy falat se, – be volt kötve a szűröm újja, mind abba eresztgettem a puliczkát.
Mikor jól lakott az ember, felugrott, elkezdett tánczolni, engem is megfogott, hogy tánczoljak vele. -461- Tánczoltunk, tánczoltunk, egyszer kiódzott a daróczom újja, elkezdett potyogni belőle a puliczka. Az ember azt gondolta, hogy mást potyogtatok, felkapott egy botot: „Phű ilyen, olyan adta disznója, hát te mit csinálsz? kitakarodj’ mindjárt.“ Jó, hogy el tudtam szaladni, mert nagyon végig hegedűlt volna a hátamon.
Szaladtam, szaladtam, egyszer egy malomházhoz értem. Kaptam magam, bele feküdtem a garatba. A mint ott fekszem, egyszer oda jön három tolvaj egy lopott birkával, ott megnyúzzák, elkezdenek tanakodni, hogy hova tegyék a bélit, hogy rá ne akadjanak. Az egyik azt találta ki, hogy a garatba kellene lökni; mindjárt oda is hozta a garathoz. Én is megijedtem, hogy rám veti, elkiáltottam magam: „Rám ne lökje kend azt a böndőt.“ Erre a három tolvaj megijedt, elszaladt; mind ott hagyták a sok birkahúst. A lármára a molnár mester is felébredt, kijött, megdicsért, hogy elijesztettem a tolvajokat: „No öcsém, te derék gyerek vagy, nem állanál be hozzám inasnak?“ „Biz én beállok“ – mondom, be is állottam mindjárt. A gazdám adott fölöstökömre egy tojást; de bicskám nem volt, id’adta a szép csillagos nyelű bicskáját is, hogy egyem vele. Eszegettem, eszegettem a tojást, egyszer bele ejtettem a csillagos nyelű bicskát. Most már hogy vegyem ki? Volt ott egy tizenhat öles lajtorja, azt beleeresztettem, de még az sem érte el a fenekét, nem tudtam kivenni -462- a bicskát. Megijedtem, hogy megver a molnár-gazdám a szép bicskáért, elfutottam innen is.
Nyaragaltam hegyen, völgyön, árkon, bokron keresztűl egyszer egy kis házhoz értem. Próbáltam bemenni az ajtaján, sehogy sem fértem be, még búva sem, próbáltam az ablakán, állva is könnyen bementem. Odabent épen lakodalmoztak, állott a lakzi ugyancsak, volt dinom, dánom, lé meg lé elég volt, Duna, Tisza zsákba volt.
Alighogy beléptem, mindjárt elibem állottak hogy menjek a patikába jóféle sáfrányért. „Biz én nem megyek“ – ott volt ez111) is, mindjárt fülön fogtam: „Eredj öcsém a patikába jóféle sáfrányért; itt van egy szamár, ülj rá, de meg ne sarkantyuzd, mert aczél-körme tüzet ád, tapló-hasán végig fut, szalma-dereka meggyulad, hólyag-feje kicsattan, mindjárt ló nélkül maradsz.“
Felült hát a szamárra; mig ment, lassan ment, de jövet megsarkantyúzta, aczél-körme tüzet adott, tapló-hasán végig futott, szalma-dereka meggyuladt, holyag-feje kicsattant, mindjárt ló nélkül maradt.
Erre mind elhányta a sáfrányt, bejött a lakodalomba, ugyancsak elkezdte tánczoltatni a szalma-derekú kisasszonyokat. A sarokban volt egy nagy sárga-leves zsák; én váltig mondtam a fiunak: „Ne tánczoltasd olyan nagyon azokat a szalma-derekú -463- kisasszonyokat, mert a zabtaréjú sárga-réz-sarkantyúddal majd kirugod a sárga leves zsákot,“ – de ő nem hallgatott rá, csak forgatta, csak ugratta őket, egyszer aztán csakugyan kirugta a zsákot. No ’iszen volt drága múlatság! – a sárga lé a szamárnak csikló körmig se ért, ezt meg majd elnyelte, majd belefult. Bele is fuladt volna, de én felszaladtam a padlásra, egy kopó ott sütötte, főzte a húst, azt oldalba ütöttem, mindjárt fiadzott egy két ágú vashorgot, azt az órába akasztottam, ugy hoztam ki. A ki nem hiszi, megnézheti, még most is ott van órán a két lyuk, a horog helye.
(Arany László gyüjt. Biharmegye.)
Volt nekem egy édesapám, mikor az még kis gyerek volt, én már akkor meglehetős nagy leány voltam, kimentem az erdőbe, láttam tüzet-vizet, fáztam, megmelegedtem; felnyergeltem a nyerget, a fejem alá tettem a fakót, lefeküdtem; reggel, délben vagy uzsonna tájban fölkeltem; nem volt a fakó, megették a farkasok. Megállj farkas, majd megfakózlak én! Mentem a farkasok után. Jöttömben-mentemben felmentem egy ugorka fára megráztam, ugyancsak hullott ám róla a krumpli. Oda jön egy vén asszony; azt mondja: „Ne bántsd, Jancsi azt a retket, répát, mogyorót, nem neked ültettem a káposztát!“ -464- – Megijedtem, ijedtemben leugrottam az ugorka fáról, felkaptam egy diót, kétfelé haraptam, egyik csólnok, másik evező. – Áteveztem a Tiszán, megláttam egy kis fehér házat; mennék be az ajtón, nem férek; megyek az ablakra, azon könnyen beevezhettem; – az asztalon volt egy tál forditott kása, én is ugy jól laktam hát mindjárt káposztás hússal, hogy még a fogam is tele lett korpa cziberével.
A Tiszát azalatt felszántották, vetettek bele répát dudát, trombitát, – édes apámnak is volt benne két véka korpa vetése; lekaszáltam, lett belőle három véka árpa, mikorra kiszeleltem lett belőle négy véka tisztabúza. Azt mondja édes apám, menjek ki a ménesre, hozzam haza a fakót, vigyem el a malomba a búzát. Én hát elmentem a ménesre, haza hoztam a fakót, elvittem a búzát a malomba; – de a malom nem volt otthon, oda volt a sinai hegyen epret szedni. Én is ledugtam az ostornyelem a Tisza partjába, elmentem a malomért; mikorra visszahoztam, nagy fa lett az ostornyelemből, a közepe odvas volt, tele volt seregélyfiókkal. Volt rajta egy lyuk is, azon próbáltam bedugni a kis újjam’, de sehogy sem fért, próbáltam az öklömet, az sem fért, próbáltam a fejemet: könnyen belecsuszant, de bele is szorult. No most, istenem, teremtőm, mit csináljak, hogy vegyem ki a fejem? Akkor jutott eszembe, hogy van otthon az édes apámnak egy baltája meg -465- egy szekerczéje. Haza szaladtam. Mikorra haza értem, a balta hatot fiadzott, a szekercze meg kilenczet. Felkaptam egyet, azt se’ néztem, melyik az öregebbik, kivágtam a fejemet az odúból; jaj, de hogy’ is örültem én annak, hogy kivághattam. Tele szedtem az ingem derekát anyányi seregély fiókkal, de bezzeg megjártam, mert a sok seregély elkezdett velem repülni, vittek repülve. Mikor a Tisza felett vittek, meglátott egy palócz asszony, a ki ruhát mosott a Tiszában, elkiáltotta magát ijedtében: „Ó-vé Máriám!“ Én úgy értettem, hogy „oldjam meg a gatyám,“ megoldtam hát a gatyám’, a sok seregély mind elszabadult, én meg szépen belecseppentem a Tiszába. Meglátta ezt egy istentelen gránatéros, kirántott a Tiszából hajamnál fogva: „Gyere bele a sugár ágyúba;“ avval beletöltött a sugár ágyúba, egész idáig lőtt.
Adjon isten szerencsés jó estét kendteknek!
(Szél Lajos gyüjt. Hódmező-Vásárhely.)
Kerékvágás kondulás, nyakon csapám, nem találám; futék az eperfához, rázom a diót, hát hull a mogyoró a kebelembe; oda jő egy ember: Enyje beste kurafia leánya! nem azért ültetik a répát, hogy te levágd a káposztát! – Megijedék, haza futék, hát -466- apámat akkor szülék a világra; apámnak volt egy nagy asztag buzája, nézem a tetejit, nem látom; felhágok a kertre, ugy sem látom; leugrom a kertről: hát még a bokámon is alúl ér. Már mit csináljak azzal a nagy asztag buzával? Kettedébe lecsépeltetem és harmadába egy házba rakatom. Egyszer eszembe jut, hogy meg kék nézni a buzámat, bémenyek, bele ho’tam. Ángyomnak volt egy kis kokasa, oda jöve s kivakara. Kifuték az utczára, s irtam a porba hat ökröt, szekeret; felrakám a buzát s vittem a malomba. A malom nem vót otthon, kérdem a mónártól „Hol van a malom?“ – „Hát eprészni!“ – Várom a malmot, várom, nem jő, elmenyek egyet járni, hát mikor visszamentem, meg is vót őrölve a buza, de nem volt megdüböczkölve. Keresem a düböczkölő fát, nem kapom; lekaptam a fejem s megdüböczköltem vele, avval menyek hazafelé, hát az emberek kiábálják: né a fejetlen ember! né a fejetlen ember! Tapasztom a fejem, hát nincs ott, visszamenyek a mónárhoz, kérdem a mónártól: „hol van a fejem?“ „Tapasztadd a feneked, mert ott lesz a fejed.“ Tapasztom, hát ott van. Már menyek haza, indulok haza. Mikor a malomba mentem, az ostoromot elhajitottam vót, azalatt egy nagy udvas fa nőtt belőle. Felmászok reá, hát beléesem az udvájába. Ki akarok jőni, magam ugyan kimásztam, de a kis ujjom oda rekedt; eszembe jutott, hogy apámnak van egy szekerczéje, a ki minden héten hetet fiadzik. Haza futék, -467- levágtam az ujjomot vele, hát a kebelem mind teli tő’t seregélyfiokával. Egyszer csak repitnek rettenetes magosan valami tó felett. Ott asszonyok mostak, a hogy’ megláttak, kiáltják: Oh vé Mária! Oh vé Mária! Azt gondoltam, azt kiáltják: ódd meg az öved! Megódom az övem, kirepül a seregély-fióka s magam ugy esem a tóba, hogy testemmel kivertem száz szekér halat. Oda jő egy czigány purdé, se’ inge, se’ gatyája. Kér, hogy adjak neki egy kis halat. Mondom: vegyen, – s úgy elvitte a száz szekér halat a kalapjában, hogy alig hagyott egy tálacskával. Már mit csináljak avval a tál hallal? Ángyomnak vittem; egy tál korpát adott érette. Már mit csináljak avval a tál korpával? Én bizony ostort fontam belőle. Próbáltam egy rét, föléri-e az eget, nem éri; két rét próbálom, hát még az égen is felül ér. Ekkor azt gondoltam, csak felmenyek az égbe, egy kis adósságom van ott, megfizetem. Csiperkedem; csiperkedem, hát mi történt? Nem vettem vót észre, s a közepibe egy egeret fontam, az szerte rágta, s úgy estem egy nagy buglya szalmába, hogy a fenekemtől meggyult. A mig alattam égett a szalma, kikötöttem száz német kalapot. Pesten-Budán nagy vásár vót, eladtam a száz német kalapot száz német forinton. Már gondolkoztam: mit csináljak evvel a pénzzel? Én bizony egy nagy kast vettem vele. Próbálom hosszára: jő-e, nem jő; keresztül próbálom; hát úgy jő, hogy ugyan dörömböz. A mint az erdőn húzom -468- keresztűl, nagy szél támad, mind tele futta a kasomat mogyoróval. Eb adjon! a kinek van pénze, vegyen; a kinek nincs, hallgasson.
(Gyulai Pál gyűjt. Kolozsvár.)
Epen ugy láttam, mint most. Volt nekem hat ökröm, szekerem. Befogtam a járomba, a szekérbe tettem hát zsákot. A hat ökör meg sem tudta mozditani, fogtam magamat s mind a hat ökröt feldaraboltam és a szekérbe hánytam, a zsákokat pedig a járomba fogtam, ugy vitte, mint a szél; ugy láttam, mint most. Mikor a malomhoz érkeztem, se a malom, se a molnár nem volt otthon. Egy nagy cserfa ostornyelem volt, a zsákok elébe szurtam, hogy el ne fussanak. Már most elmentem, hogy a molnárt és a malmot megkeritsem; a molnárt megkaptam, egy csűrben egerészett, a malom egy erdőben eprészett. A mig én ezeket elékeritettem, a cserfa ostornyélből egy nagy fa nőtt, mely épen az égbe ért. Eszembe jutott, hogy nekem van az égben egy Máriskó néném; felmentem hozzá, épen szitált, kotyfolt nekem szúnyogtojásból rátottát. Ettem, ettem, hát egyszer csak oda jő egy gulyás és egy juhász s azt kérdik tőlem: mit keresel abban a szúnyogtojás rátottában? Én azt felelem, hogy a késem és villám bele ejtettem. Erre azt mondák: ne keresd ok nélkül, mert én gulyámat, -469- én pedig nyájamat vesztettem belé és soha meg nem kaptam. De én arra nem hallgattam, csak ettem ettem, s mikor le akartam jőni, már a cserfa lecsonkult volt. Máriskó néném csinált korpából kötelet és azzal lebocsátkoztam; a hol a fa csonka volt, üres volt, az üregben madárfiak voltak. Próbáltam, hogy a kezem benyujtom, de nem fért; próbáltam a fejem, kottyanva betért, mikor pedig ki akartam venni, nem fért ki. Fogtam magam s felmentem Máriskó nénémhez, egy baltát kértem, a fejemet kivágtam, a madárfiakat pedig a gatyám madzagához kötöttem, s a madárfiak velem elrepűltek. Vittek, vittek egész egy tóig, a hol valami asszonyok mostak s azt kiálták: Oh vé Mária leszállott az égből! Én azt értettem, azt mondják: hogy óld meg a gatyádat! Mindjár’ megoldtam. A madarak elrepűltek, én meg a tóba buktam s annyi halat kicsaptam, hogy tizenkét vasas szekér el nem birta volna; jött egy mezitelen czigány purdé, a kötője elejében mind elvitte, – épen ugy láttam, mint most!
(Gyulai Pál gyüjt. Szilágyság.)
Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy szegény ember. Ez a szegény ember egy reggel két tehenével kiindult szántani. A mint az erdő mellett megyen, egyszer csak hall valami tömbölést és makogást. Bemegy az erdőbe megnézni: vajon mi lehet az? Hát látja, hogy egy nagy medve verekedik egy kis nyullal.
– No még ilyent se láttam életemben, mondja a szegény ember, és olyan jó izüen kaczagott rajta, hogy majd kipukkant.
– Enyje veszett hordta embere, hogy’ mersz te rajtam kaczagni?! – rivallott reá a medve. No azért meglakolsz; tehenestől együtt megeszlek!
A szegény ember bezzeg most már nem kaczagott, s nagyon kérte a medvét, hogy ne egye meg; vagy ha már csakugyan meg kell lenni, legalább estig ne egye meg, a meddig felszántja földjét, szegény háza népe hogy ne maradjon kenyér nélkül. -471-
– No hát estig nem bántalak, de akkor megeszlek!
Avval a medve elment dolgára, a szegény ember pedig búsan szántogatott, s akármennyit gondolkozott, nem tudta elgondolni, mivel lehetne megengesztelni a medvét… Dél felé oda vetődött egy róka; észrevette, hogy a szegény ember búsul, kérdezte tőle, mi baja? talán segithetne rajta.
A szegény ember elmondta, hogy’ járt a medvével.
– Ha csak ennyi a baj, azon könnyen tudok én segíteni. Kutya bajod se’ lesz, magad is megmaradsz, a tehened is, s még a medve bőre is a tied lesz. De mit fizetsz, ha megsegitlek?
A szegény ember nem tudta, mit igérjen; mert nem igen volt miből, s a róka is sokat kért. Végre kilencz tyukban s egy kakasban egyeztek meg. Nehezen igérte meg a szegény ember, mert nem tudta, honnan teremti ki; de mégis megigérte.
– No most már, szegény ember, hallgass reám! Mikor a medve este felé ide jő, én megbuvok a bokorba s kürtölök, a hogy’ a vadászok szoktak. Akkor a medve azt kérdi: mi az? Te azt mondod: vadászok jőnek. Erre a medve megijed, s kér, hogy bujtasd el. Te bebujtatod abba a szennyes zsákba s megmondod neki, hogy meg ne mozduljon. Én akkor kíjövök a bokorból s kérdem: mi van abban a zsákban? Te azt mondod: szenes tőke. Én nem akarom -472- elhinni s azt mondom: vágd abba a csúcsba a fejszédet! Te fejszét fogsz s úgy vágod a fejébe a fejszédet, hogy a medve mindjárt szörnyet hal.
A szegény ember megörvendett a jó tanácsnak s követte is. Minden ugy történt, a hogy’ a róka mondta: a medve pórúl járt s a szegény ember megszabadult tehenestűl.
– Nem megmondhatom, hogy igy lesz? – mondá a róka. Tanuld meg ebből, szegény ember, hogy többet észszel mint erővel. De nekem most dolgom van, haza sietek; hanem holnap elmegyek hozzád a kilencz tyúkért s egy kakasért. Jó kövérek legyenek! Otthon légy, mert különben megkeserűlöd!
A szegény ember szekerére vetette a medvét, vigan tért haza, otthon jó vacsorát csapott, jól aludott rája s nem sokat félt a rókától, mert megtanulta tőle: többet észszel mint erővel.
Reggel alig nyitotta ki a szemét, már kopogtatott az ajtón a róka, s kérte a kilencz tyukot és az egy kakast.
– Mindjárt, komám, mindjárt, csak felöltözöm, – mondá a szegény ember; hamar felöltözött, de nem nyitotta ki az ajtót, hanem megállott a ház közepén s elkezdett a szájával csaholni.
– Te szegény ember! mi tesz úgy? talán csak nem kopó?!
– Bizony, komám, kopó az, még pedig két -473- kopó; itt aludtak az ágy alatt, ördög tudja, honnan kerültek ide; megérezték a szagodat, ki akarnak rohanni, alig tudom már tartani őket!
– Csak addig tartsd, a míg elfutok. Nem bánom, maradjon inkább neked a tyúk is, a kakas is.
Mire a szegény ember kinyitotta az ajtót, a róka már tul volt ungon-berken. Nagyot kaczagott rajta s még talán most is kaczag, ha meg nem halt.
(Gyulai Pál gyüjt. Kolozsvár.)
Egyszer volt egy szegény ember, a kinek a világon semmi egyebe nem volt, csak egy szürke lova. Azzal kereste a mindennapi kenyerét, hogy eljárt a szürke lovával őrölni; éjjel-nappal mindig őrölt rajta. A szürke ló nagyon megunta ezt a dolgot, látta, hogy a más ember lova mindig párjával őröl neki meg magának kellett húzni a malmot, azt mondja hát a gazdájának:
– Édes gazdám, mi dolog az, hogy más ember mindig két lóval őröl, te meg engem csak magamat fárasztasz itt a malomban?
– Biz’ annak az az oka, kedves lovam, hogy egy árva bogaram sincs, a kit melléd foghatnék.
– Ha csak ez a baj, eressz el engem, majd keritek én magamnak egy társat.
A szegény ember mindjárt kifogta a malomból, eleresztette. Elindult hát a szürke ló, hogy társat kerítsen magának; mén-mendegél hetedhét ország ellen, egyszer meglát egy rókalyukat. Kapja magát, rá -475- fekszik a lyukra, mintha meg volna dögölve, mintha már a farkát se tudná mozditani.
Oda bent a rókalyukban egy öreg róka lakott három fiával. Egyszer a legkisebb fia ki akar menni, meglátja a szürke lovat, azt gondolta a fehérségéről, hogy hó van. Visszamegy az anyjához:
– Jaj anyám, nem lehet most kimenni, nagy hó van oda kint.
– Már hogy volna – feleli az öreg róka – hiszen épen nyár közepe van most. Eredj ki te fiam, – mondja a középső fiának – te öregebb vagy, többet tudsz, nézd meg, mi az?
Ki megy a középső fia is, az is meglátja a szürke lovat a lyuk száján, az is visszamegy:
– Jaj anyám, csakugyan nem lehet most kimenni, hó van.
– Már hogy volna most hó, hiszen épen nyár közepe van. Eredj ki te legöregebb fiam, te legtöbbet láttál már a világon, nézd meg mi van ott.
Kimegy a legöregebb fia is, de az is csak avval megy vissza:
– De bizony csakugyan hó van, akár hogy van a dolog, semmit se látni, csak a nagy fehérséget.
– Nem lehet most hó, hisz’ épen nyár közepe van, – mondja az öreg róka, avval maga ment ki. Látja, hogy nem hó, hanem szűrke ló. Gondolkozóba esik, hogy kellene azt elhúzni onnan; ha ott marad, -476- még csak ki se tudnak járni tőle. Próbálták elhúzni a három fiával, de meg se tudták mozditani. Elmegy hát a farkas komájához:
– Kedves komám, ugyancsak jó pecsenyére tettem szert, már oda is vittem a lyukam szájához, de sehogy se fér bele, pedig ha kivűl marad, mind kikezdik a varjak; azért hát azt gondoltam, húzzuk el a te barlangodhoz, abba talán bele fér, majd rájárhatunk ketten is.
A farkas megörült a jó pecsenyének, gondolta magában: csak egyszer az ő barlangjában legyen, nem eszik abból a róka egy fél falatot se. Mindjárt visszamentek a róka lyukához; még akkor is ott feküdt a szürke ló, tette magát, mintha meg volna dögölve. Mikor oda értek, elkezd a farkas tanakodni:
– Hogy kellene ezt az én barlangomhoz elvinni, koma?
– Hát csak úgy – felel a róka – a hogy én idáig hoztam: a farkam a farkához kötöttem, úgy hoztam árkon-bokron keresztűl, még csak nehéz sem volt. Most hát kössük a te farkadhoz a farkát, úgy a legszebben elviheted.
A farkas mindjárt rá állott, a’ bizony jó lessz! már előre fente a fogát a jó pecsenyére; – a róka meg jó erősen összekötötte a farkas farkát a szürke ló farkával:
– Húzhatod már koma! -477-
Húzza a farkas, majd megszakad, de meg se birja mozdítani, a mint legjobban erőlködik, hirtelen felugrik a szürke ló, elkezd szaladni, húzza ám a farkast farkánál fogva maga után árkon-bokron keresztűl, mint a dögöt, – vitte egyenesen a gazdájához.
– No gazdám, hoztam magamnak társát.
A szegény ember mindjárt agyonverte a farkast, a bőrét eladta a zsidónak jó pénzért, azon vett egy másik lovat, attól fogva soha sem őrölt magában a szürke ló.
Ha magában őrölt volna, az én mesém is tovább tartott volna.
(Arany László gyüjt. Nagy-Kőrös.)
Egyszer volt, hol nem volt, volt egy molnárnak egy takaros és okos leánya, a ki olyan okos volt, hogy hetedhét ország ellen járt a hire. – Meghallja ezt a király. Oda izen neki, hogy van neki a padlásán száz esztendős kendere, fonja meg azt selyem czérnának. – A leány erre visszaizen, hogy van nekik száz esztendős sövényök, csináltasson abból a király aranyorsót, akkor szivesen megfonja az aranyfonalat, de azt csak nem kivánhatja a király, hogy az aranyfonalat haszontalan faorsón fonja meg.
Tetszett a királynak a felelet. Megint azt izeni, hogy van neki egy lyukas korsója a padláson, foldja meg azt, ha tudja. Megint visszaizen a leány, hogy fordíttassa ki hát a király a korsót, mert az öreg apja sem látta, hogy szinéről foldoztak volna meg valamit.
Ez a felelet még jobban megtetszett a királynak. Most meg azt izeni, hogy menjen el a leány ő hozzá, de úgy, hogy még se menjen; köszönjön is, -479- mikor elébe ér, de még se köszönjön; vigyen is neki ajándékot, ne is.
Erre a leány elkéri az apjától a szamarát, felűl rá, aztán ugy megyen a királyhoz. Otthon egy galambot megfogott, szitával leterítette és elvitte magával.
Mikor aztán a király elébe ért, egy szót sem szólt, hanem meghajtotta magát, aztán a galambot a szita alól elrepitette. Igy aztán ment is, nem is; köszönt is, nem is; vitt is ajándékot, nem is.
A király úgy megszerette az okos leányt, hogy míndjárt elvette feleségűl.
(Illésy György gyüjt. Debreczen.)
Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy király. Ez a király olyan hatalmas volt, hogy ha eltüsszentette magát, az egész ország népségének rá kellett mondani: adj’ isten egészségére! Néha, ha náthás volt, nem is lehetett más szót hallani az országban, mint: „adj’ isten egészségére!“ Minden ember azt mondta csak a csillagszemü juhász nem akarta soha’ se mondani.
Megtudta ezt a király, nagyon megharagudott; maga elébe hivatta a juhászt.
Elmegy a juhász, megáll a király előtt, a ki pedig trónuson ült és igen hatalmas volt, meg rettenetes mérges. De akármilyen hatalmas volt, akármilyen mérges volt a király, a csillagszemű juhász még se félt tőle.
– Mondd mindjárt: adj’ isten egészségemre! – rivalt rá a király.
– Adj’ isten egészségemre! szólt vissza a juhász. -481-
Nekem, nekem, te korhely, betyár te! lármázott a király.
– Nekem, nekem, felséges úr! felelt amaz.
– De nékem, én nékem! orditott a király és mérgesen verte a mellét.
– Nékem hát, persze, hogy énnékem! mondta megint a juhász és szeliden verte hozzá a mellét.
Már akkor a király nem tudta, mit tegyen mérgébe, de bele szólt a hopmester.
– Azt mondd te, tüstént azt mondd: adj’ isten egészségére felséges uram! – mert ha nem mondod halál fia vagy.
– Nem mondom én addig, mig a királykisasszonyt nekem nem adják, felelt a juhász.
A királyleány is ott volt a szobában, királyapja mellett ült egy kisebb trónuson és olyan gyönyörűséges szép volt, akár csak egy arany galamb; no, de akármilyen gyönyörűséges szép volt, azért mégis elnevette magát a juhász szavára, mert neki megtetszett a csillagszemü juhász, jobban megtetszett mint minden királyfi.
A király pedig megparancsolta, hogy vessék tüstént a juhászt a fehér medve tömlöczébe.
El is vitték a darabantok s bevetették a fehér medve tömlöczébe, a kinek két nap nem adtak semmit enni, hogy annál dühösebb legyen. Mikor az ajtót betették, mindjárt megrohanta a juhászt, hogy széttépje s felfalja, de mikor a csillagszemét meglátta -482- ugy megijedt, hogy majd maga magát falta be, s a legtávolabb szögletbe kuczorodott, onnan nézte, de bántani nem merte, pedig oly éhes volt, csak úgy nyaldosta talpát az éhségtől. A juhász meg le nem vette róla a szemét és hogy ébren tartsa magát, nótákat csinált, mert tudta, ha elaludna, a medve rögtön széttépné.
De nem aludt el.
Reggel jön a hopmester megnézni a juhász csontjait, hát látja, hogy annak semmi baja. Felvezette a királyhoz, a ki rettenetesen megharagudott s azt mondta: No, most közel voltál a halálhoz, mondod-e már: adj’ isten egészségemre!
De a juhász csak azt mondta: Nem félek én tiz haláltól sem! csak akkor mondom, ha a királykisasszonyt nekem adják feleségűl.
– Eredj hát a tiz halálba!
És a király megparancsolta, hogy vessék a juhászt az óriás sündisznók tömlöczébe. Be is vetették a darabantok, s a tüskés sündisznóknak nem adtak egy hétig enni, hogy annál gonoszabbak legyenek. De a mint a disznók neki rohantak, hogy szerte faldossák, a juhász kivett szüreújjából egy Vendel-napkor faragott kis furulyát s elkezdte rajta fújni Szent-Vendel nótáját, mire a sündisznók visszahökkentek, aztán meg egymásba kapaszkodva tánczba ugrottak. A juhász úgy szeretett volna kaczagni, a mint azt az ormatlan állatokat tánczolni látta, de -483- nem merte abba hagyni a furulyázást, tudta, hogy akkor mindjárt rárohannának, felfalnák, mert ezeknél hiába volt csillagszeme, tiz disznónak nem nézhetett egyszerre a szeme közé, azért csak fújta a Vendel-nótáját előbb csendesen, hogy a tüskés disznók andalgót jártak, de aztán mindig gyorsabban, mig utoljára olyan frisset furulyázott nekik, hogy nem győzték már az aprózást s egészen kifáradva egy rakásra dűltek. A juhász csak akkor nevetett, de úgy nevetett, hogy még reggel is, mikor a hopmester jött megnézni, maradt-e valami a csontjaiból, a könyek végig futottak arczáján a nagy kaczagástól.
Felvezette aztán a királyhoz, a ki még mérgesebb lett, hogy a disznók se tudták elpusztítani a juhászt s azt mondta: No, most közel voltál a tiz halálhoz; hát mondod-e már: adj’ isten egészségemre?
De a juhász bele vágott a szóba: Nem félek én száz haláltól sem, csak akkor mondom, ha a királykisasszonyt nekem adják feleségűl.
– Eredj hát száz halálba! kiáltott a király és megparancsolta, hogy vessék a juhászt a kaszásverembe.
El is vitték a darabantok a sötét tömlöczbe, melynek a közepén egy mély kút van, körülrakva éles kaszákkal; a kút fenekén meg egy mécses ég, hogy ha valakit bele vetnek, meglássák, leért-e a fenekére?
Ahogy oda vitték a juhászt, arra kérte a darabantokat, -484- menjenek ki egy kicsit, míg ő bele néz a kaszásverembe; talán még meggondolja magát, mondja e a királynak: adj’ isten egészségére! A darabantok kimentek, ő pedig felállította a verem mellé a fokosát, arra ráakasztotta a szűrét a tetejébe meg a kalapját tette, de előbb még a tarisznyát is felakasztotta, hogy test is legyen a szűrben, akkor aztán kiáltott a darabantoknak: hogy már meggondolta, biz’ ő még sem mondja. A darabantok bementek, belökték a szűrt, kalapot meg tarisznyát a verembe; hallgatták, a mint esett kaszáról-kaszára, míg leért, s utána néztek, mint óltotta ki a mécsest; aztán egészen megnyugodva, hogy most már igazán vége a juhásznak, elmentek, az pedig a setét szögletben nevetett.
Másnap jön a hopmester lámpással, hát majd hanyatt esett, a hogy meglátta a juhászt. Felvezette aztán a királyhoz, a ki már akkor még sokkal mérgesebb lett, de azért mégis megkérdezte:
– No, most száz halálba voltál, mondod-e már: adj’ isten egészségére!
De a juhász csak azt felelte:
– Nem mondom én addig, még a királykisasszonyt nekem nem adják feleségűl.
– Tán olcsóbbér’ is megalkuszunk, mondja a király, mikor látta, hogy semmi módon el nem pusztíthatja a juhászt s megparancsolta, hogy fogjanak be a királyi hintóba; akkor maga mellé ültette s elhajtatott -485- az ezüst erdőbe, ott pedig így szólt hozzá: Látod ezt az ezüst erdőt? ha azt mondod: adj’ isten egészségére! neked adom.
A juhász csak elhűlt, de azért még is azt mondta:
– Nem mondom én addig, még a királykisasszonyt nekem nem adják feleségűl!
A király pedig elszomorodott; odább hajtatott, elértek az aranyvárhoz; ott pedig azt mondta:
– Látod ezt az aranyvárat? ezt is nekem adom, ezüst erdőt, arany várat, csak mondd azt nekem: adj’ isten egészségére!
De a juhász, bár ámult-bámult, még is azt mondta:
– Nem, nem mondom addig, míg a királykisasszonyt nekem nem adják feleségűl!
Erre a király már nagy búsúlásnak adta magát, odább hajtatott a gyémánt tóig, ott azt mondta:
– Látod ezt a gyémánt tavat? még ezt is neked adom, ezűst erdőt, arany várat, gyémánt tavat – mind, mind nekem adom, csak azt mondd nekem: adj’ isten egészségére!
Már akkor a juhásznak be kellett húnyni a csillagszemét, hogy ne lásson, de mégis csak azt felelte: Nem, nem, nem mondom addig, mig a királykisasszonyt nekem nem adják feleségűl! -486-
Akkor a király már látta, hogy másként nem boldogúl vele, hát megadta magát.
– No, nem bánom, hozzád adom hát a lyányomat, de aztán mondd ám nekem igazám: adj’ isten egészségére!
– Mondom hát, hogy ne mondanám, persze, hogy akkor mondom!
A király ennek nagyon megörült; kihirdettette, hogy örüljön az egész ország népsége, mert a királyleány férjhez megy. Örült is az egész ország népsége, hogy a királyleány, a ki annyi királyfit kikosarazott, a csillagszemű juhászt még is megszerette.
Tartottak aztán olyan lakadalmat, hogy az egész országban mindenki evett, ivott, tánczolt, még a halálos betegek, még az a nap született gyermekek is.
De a király házánál volt a legnagyobb vigság, a legjobb banda
ott húzta, a legjobb ételeket ott főzték, tenger nép ült az
asztalok körül, a jókedv a házfedelet emelgette; de amint a vőfély
felhozza a tormás disznófejet s tisztességesen elmondja:
„A leves elfogyott, itt hozom a
tormást,
Melynek erejétől
csókolgatjuk egymást –“
s a király maga elé
vette a tálat, hogy szétossza mindenkinek a maga falatját, akkor
egyszerre csak nagyot tüsszent az erős tormától. – Adj’ isten
egészségére! kíáltott a juhász legelőször, és a király úgy
-487- megörűlt rajta, hogy örömében menten
szörnyet halt.
Akkor a csillagszemű juhász lett a király. Igen jó király vált belőle, soha se terhelte népét még azzal is, hogy kedvök ellenére jót kivánjanak neki; még is jót kivánt neki mindenki parancsolat nélkűl is, mert igen jó király volt, hát igen szerették.
(Bodros Katicza gyüjt. Garam-vidék.)
Volt egyszer egy szegény asszony, a ki egyszer föltette magában, hogy elmegy bucsúra a bisztriczei szűz Máriához. A mint ment, mendegélt, egyszer egy nagy erdőbe jutott a hegyek között. Az erdő közepén utját állották a zsiványok, és megkérdezték tőle, hogy hová megy. A szegény asszony megmondta, hogy Bisztriczére, bucsúra a bisztriczei szűz Máriához. – Akkor a zsiványok megkutatták az asszony czókmódját, és mivel pénzt épen nem találtak nála, igen megharagudtak. – Hát mit viszel te a szüz Máriának, te koldus, ha egy krajczárod sincs? – kérdezte tőle a haramia kapitány. – Az asszony azt mondta: „Szivemet viszem ajándékul a bisztriczei szűz Máriának.“ – No jól van, ha a szivedet akarod vinni neki, mi segitünk a szándékodban. – Arra egy nagy késsel felhasította a kapitány a szegény asszony mellét, a szivét kiszakasztotta, és belévetette a kötényébe: „Ne! igy vidd el a szivedet a bisztriczei szűz Máriának.“ A szegény asszony fogta a -489- kötényét, és elindult Bisztricze felé; a mint a határba ért, a harangok maguktól megkondultak, az egész város kiment eleibe, a papok is zászlókkal és bekisérték a szegény asszonyt a templomba. A szegény asszony pedig, a mint a templomba ért, letérdelt a szűz szent anya előtt, kivette a szivét a kötényéből; és letette elébe. A míg egy üdvözletet elmondott, a boldogságos szűz meggyógyította, hogy még csak forradás sem látszott a mellén.
(Baksay Sándor gyűjt. Csurgó vidéke.) -490-
A mikor az uristen elhatározta volt, hogy kikergetteti Ádámot és Évát a paradicsomból, először is a magyar angyalt, Gábort, küldötte hozzájok a végett. Ádám és Éva nagyon megokosodtak már a tiltott fa gyümölcsétől s mindenkép igyekeztek magokon segiteni. Nagy vendégséggel, szép beszéddel, hizelgéssel fogadták Gábor angyalt, hogy valahogy lekötelezzék. Le is kötelezték szegényt, sajnálta szives házi gazdáit kikergetni abból a tanyából; visszament s kérte az uristent, hogy bizza másra ezt a terhes dolgot.
Akkor az isten az oláh angyalt, Floriánt küldötte el, mert tudta, hogy ez sokkal engedelmesebb s nem olyan nagylelkü. Ádám és Éva épen asztalnál ültek, mikor Flórián megérkezett, bocskorban, kalaplevéve s egy nagy bottal a kezében. Alázatos jó napot kivánt, elmondotta, miért jött. Erre Ádám ráriaszt, s azt kérdi tőle: „Van irásod?“ – „Nincs“ – hebegte Florián, megijedt s visszament az égbe. -491-
Ekkor az isten a német angyalt, Mihályt küldötte le. Ettől megszeppentek Ádám és Éva uraimék s még nagyobb lakzit csaptak, hogy valahogy megkérleljék. Mindent felraktak az asztalra, különösen jó virslit és sört. Mihály angyalnak tetszett az ebéd; mikor aztán torkig lakott, kihuzta kardját s azt mondta: „No most takarodjatok ki!“ – Nagyon kérték Ádám és Éva, hogy legyen irgalmas, kegyelmes; gondolja meg, hogy milyen jól megvendégelték. Mihály angyal nem tágitott, hanem azt mondta: „muszáj“ s kikergette őket. – Azóta nem lehet a muszájt megengesztelni.
(Gyulai Pál gyüjt. Erdély.)
Tudod-e, miért nem ért a vadgalamb a fészekcsináláshoz, miért rak olyan hitvány fészket, mely csak néhány szál száraz ágból van összetákolva?
Elmondom én.
A vadgalamb a szarkát kérte meg, hogy tanitsa meg őt a fészek-rakásra, mert ebben a szarka igen nagy mester, s olyan fészket tud csinálni, hogy ahhoz a héjja, ölyű hozzá nem fér. A szarka szivesen elvállalta a tanitást s fészek-rakás közben, míg egy-egy galyat helyére illesztett, mindig mondogatta a maga módján:
– Csak így, csak úgy! csak így, csak úgy!
A vadgalamb erre mindig azt felelte:
– Túdom, túdom, túdom!
A szarka elhallgatta azt egy darabig, de utoljára megharagudott. „Ha tudod, csináld!“ s ott hagyta a fészket fele munkájában.
A vadgalamb aztán azóta sem tudott ebből a mesterségből többet megtanúlni.
(Arany László gyüjt. Nagy-Kőrös.)
Kezdetben az embernek csak egy barázdát kellett szántani, az isten nem parancsolt többet, hanem azért úgy is megáldá, hogy a gabonaszálak tetétől tövig fővel valának megrakva. Az első embernek, míg egy barázdával megérte, elég termett, a mennyi csak kellett. A gonosz azonban tudtára adá, hogyha több barázdát húz, még többet remélhet; rávette, hogy az istent kisértse meg, s huzzon több barázdát is.
De az isten keservesen megbünteté a telhetlen embert. Aratás napján, mikor az első ember elbizakodva nézte a teméntelen gabonát, eljött isten, megfogá az engedetlen ember gabonaszálait, tövétől szinte tetejéig megsimitá, csak a tetejökön hagya egy ujjnyi kis fejet és igy szólt:
„No te ember, mivelhogy te telhetetlen vagy, nem hajtottál szavamra, megbüntetlek téged, lássad tehát: ezután szánts a mennyit neked tetszik, adok neked én is annyit, a mennyit nekem tetszik.“
Ezóta sokat dolgozik az ember, de azért az isten mégis csak annyit ád, a mennyit akar.
(Kriza János gyűjt. Székelyföld.)
Meg volt már teremtve az egész világ, megvoltak a hegyek, völgyek, kisebb és nagyobb folyók, csak még a Tisza állott ottan az ur zsámolyánál.
– Hát te veled mit csináljak szegény fejeddel? mondja az uristen.
– Csak bizd rám atyám, mondja a Jézus Krisztus, majd eligazítom én!
Avval a Jézus elővett egy aranyos ekét, eleibe fogott egy szamarat, s azt mondja a Tiszának, hogy menjen utána mindenütt a borozdában. Azután neki vetette az ekét a földnek, szántotta a folyónak az ágyat, az pedig ment mindenütt a nyomában. Hanem szerte szélyel igen sok czötkény volt mindenfelé, a szamár pedig éhes is volt, meg a mint tudjuk, nagyon szereti is a czötkényt: egyikhez is hozzá kapott, a másikhoz is, s nem haladt egyenesen, hanem ide-oda rángatta az ekét. Azért olyan girbe-gurba, csivirgős-csavargós a Tisza folyása.
(Török Károly gyüjt. Hód Mező-Vásárhely.)
Mikor az isten a világot megteremtette, összegyüjtött minden állatot, s nevet adott mindeniknek. A te neved „ló“ lesz, a tied „oroszlán“, a tied „farkas“, a tied „medve“, „róka“, s igy megmondta a nevét valamennyinek. Azután megparancsolta, hogy másnap ismét gyűljenek össze s mutassák meg, nem felejtették-e el a saját nevöket.
A szamár még akkor igen csinos takaros kis állat volt, nem volt hosszú füle sem, s az isten valami különös szép nevet adott neki, aztán elbocsátotta a többiekkel együtt, hogy másnap ő is jelentse magát, de a nevét el ne felejtse.
Mikor másnap az állatok összegyűltek, valamennyi mind meg tudta szépen mondani a saját nevét, csak a szamár felejtette el.
Az isten erre megharagudott rá, megmarkolta a két fülét, s úgy megrázta, hogy a füle hosszura nyult bele:
– Hát te, szamár, ilyen hamar elfelejtetted!
Attól fogva rajta maradt szegényen a „szamár“ nevezet s a füle is örökre hosszu maradt.
(Arany László gyüjt. Pest.)
Mikor a Jézus Krisztus még a földön járt, egyszer a mint utazgatott gyalog Sz. Péterrel, nagyon elfáradt és eléhezett. A nagy pusztaságon nem láttak csak egy tanyát se, a hova betértek volna; egyszer a mint körülnéz Sz. Péter, azt mondja a Jézus Krisztusnak.
– Uram! amoda látok egy karámot, térjünk oda be, csak találunk vagy egy élő lelket.
Mentek, mendegéltek aztán, egyszer elérték a karámot; hát csak egy szegény juhász lakott ott, őrizgette a gazdája birkáit. Köszöntek neki, az nagyon szivesen fogadta, leűltette őket s beszédbe ereszkedett velök. De Urunk már nagyon éhes volt, azt mondja hát a juhásznak:
– Ugyan te szegény ember, adj’ valami ennivalót, mert nagyon éhesek vagyunk!
A szegény juhász gondolkodóba esett, hogy mivel kínálja meg a vendégeit, nem volt semmije se, csak egy darab száraz kenyere, meg egy kis báránya. -497- A gazdának volt ugyan elég juha, hanem az azé közül nem mert vágni, félt, hogy majd megboszankodik érte, mert hát tudta jól, hogy ebé az, a ki a másé, ha mindjárt az öreg apám uramé is. Csak gondolkozik hát magában, csak gondolkozik: „Ugyan Uram Isten! levágjam-e ezt az egy bárányomat? ne vágjam-e? ha levágom, nem lesz, ha nem vágom, úgy se sokra mék vele… eh! levágom!“ Avval elővette a csizmaszárából a csillagos nyelű fehérvári bicskát, megfogta a kis bárányt, levágta, megfőzte paprikásnak.
Mikor megfőtt a paprikás hús, a Jézus meg szent Péter mellé ültek a vasfazéknak, ettek, ettek jó izűen, a szegény juhász csak leste csak várta, hogy hagynak-e benne, mert hát ő is éhes volt, de biz azok még csak kóstolóul se hagytak, egy falat nem sok, de csak annyit se, megették az egész vasfazék húst. Mikor aztán megvacsoráltak, azt mondja a Jézus szent Péternek:
– Na Péter szedd fel a csontokat a legutolsó darabig!
Péter megfogadta a szót, felszedte, a Jézus pedig eltette a szűre újjába; este, mikor a juhász elaludt, oda ment a karámhoz, a csontokat elszórta a juhok közé, hát mindegyik darabból egy-egy juh lett, oszt’ a juhász bélyege volt a farán egyiknek úgy mint a másiknak.
Mikor ez megtörtént, a Jézus meg szent Péter -498- ott hagyták a karámot, elmentek minden szó nélkül.
Másnap reggel, mikor a juhász felkelt, nézi a juhokat a karámban, hát látja, hogy sok idegen juh van a többi közt; tán három annyi is mint a gazdáé s csak az a csodálatos az egészben, hogy mindegyiknek az ő bélyege van a farán; el nem tudta gondolni, hogy hogy’ lehet az, mikor neki nincs birkája még csak egy láb se, hisz az utolsót épen az este vágta le a vendégei számára. – Keresi aztán a vendégeket, hát biz ott csak a hűlt helyöket leli; ekkor tudta aztán meg, hogy azokat a juhokat senki más nem adhatta neki, csak egyedül az isten; fel is fogadta, hogy ezután még csak egy kis krajczár érője lesz, mindég segit, a hogy tud a szűkölködőkön.
(Török Károly gyüjt. Hódmező-Vásárhely.)
A Jézus Krisztus egyszer, midőn szent Péterrel együtt a földön járt kelt, igen megéhezett. Betértek hát egy öreg vargához, s kérték, hogy adjon valamit enniök.
A varga kiment a konyhába s nem sokára egy tál lúdaprólékos kását, szép puha fehér kenyeret és egy kulacs bort hozott be. Jézus és szent Péter asztalhoz ültek, s minthogy igen éhesek voltak, hozzá -499- is láttak amugy magyarosan, ugy hogy mikor az asztal mellől felkeltek, csak itt-ott volt belőle a tál fenekén. Mikor aztán el akarnak menni, a Jézus azt mondja az öreg vargának:
– No te szegény ember, a mért ilyen jól tartottál, három kérésedet beteljesitem; kérj, a mi tetszik!
A varga azt kivánta, az elsőt: hogy a lúdaprólékos kása és a fehér czipó az asztaláról soha el ne fogyjon; a másodikat: hogy a kulacsából a bor soha ki ne fogyjon. Ekkor szent Péter oda ugrik a varga mellé, rángatja a ruháját, súgja neki: „az örök idvességet! az örök idvességet!“ – de a varga nem hallgatott rá, hanem a harmadikat azt kivánta: hogy örökké éljen.
A Jézus Krisztus meg is adta mind a három kivánságot. Az öreg vargának nem kellett semmit dolgozni, mert az asztaláról a lúdaprólékos kása, fehér czipó, és a kulacsából a bor soha ki nem fogyott. Hanem utoljára annyira megöregedett, ugy összetöpörödött, hogy csak akkora volt, mint egy töpörtő. Megunta hát végtére nagyon az életet, próbált mindenképen meghalni, felakasztotta magát, kutba ugrott, de biz ott csak nem halt meg. Egyszer kapja fogja, elmegy a mennyországba, ott a kapunál kéri szent Pétert, hogy ereszsze be.
– Nem lehet, mondja neki szent Péter, mondtam -500- akkor, kérd az örök idvességet, nem hallgattál rám; most elmehetsz a pokolba.
Jól van. Az öreg varga elment a pokolba, kérte az ördögöket, hogy ereszszék be; de biz’ azok nemhogy befogadták volna, inkább elostorozták a pokol kapujából, azt mondták, hogy nálok nincs helye, elmehet, a merre a szemével lát.
Az öreg vargának mit volt mit tenni, ott hagyta az ördögöket, elsötyögött onnan; a pokol keritése mellett volt egy nagy vén cserfa, felment arra s rá ült egy sárga levélre. Minthogy pedig ősz felé járt már az idő, jött egy kis szél, az lefútta a sárga levelet a fáról, s az a vargával együtt beesett a pokol keritésén belől. Igy jutott az öreg varga utoljára be a pokolba.
(Török Károly gyüjt. Székes-Fehérvár.)
Krisztus urunk szent Péterrel vándorolt egyszer az alföldön. Út közben elesteledtek, s betértek meghálni az útféli csárdába. Ágyuk nem volt, csak a földre feküdtek gyékényre, még pedig úgy, hogy belül a fal mellett Krisztus feküdt, kivül pedig szent Péter.
Mikor már szunnyadozni kezdtek volna, kóbor huszárok vetődtek a csárdába; a kik vigadni, inni, -501- tánczolni kezdtek s táncz közben mindig rugdosták szent Pétert. Szent Péter ezt egy darabig tűrte, de azután azt gondolta, hogy jobb lesz neki belül feküdni s a Krisztust hagyni kivül, akkor ő nyugodtan alhatik. Szépen felkelt tehát, látta, hogy a Krisztus mélyen alszik, megfogta a gyékényt, kijebb huzta a Krisztussal együtt, s belülre feküdt a fal mellé.
A huszárok ezt a cserét nem vették észre, de mikor újra tánczolni kezdtek, felszólalt az egyik:
– Kedves pajtásaim, eleget rugdostuk már ezt a szegény embert, a ki kivül fekszik, rugdossuk most már a másikat, hadd kapjon az is.
A többiek megfogadták, újra megrugdosták a fal mellett szent Pétert, Krisztus pedig nyugodtan aludt reggelig.
(Arany László gyüjt. Pestmegye.)
A Jézus Krisztus, midőn szent Péterrel utazott, egy faluban elesteledett; beküldte hát a tanitványt egy házhoz, hogy kérjen szállást éjszakára.
– Nem adhatok, kedves jó barátom, – mondja a házi gazda, – mert a feleségem minden órán várandó.
– No annál jobb, épen itt lesz én reám szükség -502- – mondja a Krisztus és Péterrel együtt csakugyan be is szállásolta magát.
Ugy éjfél tájban a terhes asszonyt iszonyu kinok közt fogni kezdte aztán. Midőn Péter látta az asszony kínját, ezt mondja a Krisztusnak:
– Ugyan uram Jézus! könyörűlj rajta, add meg neki szerencsésen!
– Jól van Péter, előbb menj ki, néz szélyel, hogy mit látsz?
A tanitvány kiment, felnéz az égre, hát látja, hogy az égen a csillagok közt egy tüzes kard van; bemegy a házba, elmondja, hogy mit látott.
– Még nem lehet, – mondja erre a Krisztus – még várni kell egy darabig.
Egy darab idő mulva megint fogni kezdi az asszonyt, még talán hétszerte jobban, mint az előtt. Péter ismét könyörög a Jézusnak:
– Ugyan uram Jézus! könyörűlj rajta, add meg neki szerencsésen!
– Jól van Péter, előbb menj ki, nézz szélyel, mit látsz?
A tanitvány kiment, felnéz az égre, hát látja, hogy a csillagok közt egy tüzes akasztófa van; bemegy a házba s elmondja, mit látott.
– Még nem lehet, – mondja arra a Krisztus – még várni kell egy darabig.
Harmadszoriban is fogni kezdi az asszonyt, még talán hétszerte jobban mint az előtt. Szent Péter -503- megszánta a vajudó kínját, könyörög ismét a Jézusnak:
– Ugyan uram Jézus! könyörűlj rajta, add meg neki szerencsésen!
– Jól van Péter, előbb menj ki, nézz szélyel mit látsz?
A tanitvány kiment ujra, felnézett az égre, s nem sokára bement.
– Uram nem látok mást: három buzakalászt!
– Jól van Péter, most már lehet.
A szegény asszony már megbabádzutt abban a pillanatban szerencsésen. A gyermek megmaradt, emberkort ért; idővel olyan derék ember vált belőle, hogy a halóföldjében is ezren meg ezren áldották még a hamvadó porát is.
(Török Károly gyüjt. Hód-Mező-Vásárhely.)
Egyszer szent Péternek, midőn a Jézus Krisztussal utazott, eszébe jutott, hogy ő szeretne isten lenni, ha tovább nem, legalább egy napra; majd megmutatná ő akkor, hogy hogyan kellene a világot igazgatni. A Jézus minden módon iparkodott lebeszélni arról a bohókás gondolatról. Mikor aztán látta, hogy Péteren nem fog a jó szó, sőt hogy minél többet -504- beszél neki, az annál inkább vágyakodik isten lenni, azt mondja hát neki:
– No jól van Péter, minthogy olyan nagy kivánságod van a világot igazgatni: megengedem, hogy ma igazgathatod úgy, a hogy’ neked tetszik; majd meglássuk, mire mégysz vele.
Abban a pillanatban ott termett egy szép aranyos karszék, már Péter bele akart ülni, mikor egy asszony a faluból egy fias tehenet hajtott ki a nyomásra legelni. Péter nem tudta megállani, hogy meg ne kérdezze az asszonytól, hogy hova hajtja a tehenet?
– Majd csak ide a nyomásra legelni! – avval kettőt hármat utána csapott az ostorával a tehénnek, az odább koczogott, maga pedig visszafordult s ment egyenesen a falunak.
– Hát a tehénre ki visel gondot? kérdi szent Péter, a mint látta, hogy az asszony hazafelé tart.
– Majd gondját viseli a jó isten! mondja az asszony, mert énnekem odahaza annyi a bajom, hogy csak az isten a megmondhatója; négy gyerek vár a kuczkóban s egytől egyig mind apró!
– Hallod Péter? mondja a Jézus Krisztus, midőn az asszony elment, most már a tehenet terád hagyták, te viseled gondját.
Egyszeriben ottan termett szent Péternek a nyakában egy karikás ostor. Nem sokára szüksége -505- is lett rá, mert a borju elbőditette magát, a farkát felkunkoritotta, avval aló, vesd el magad, neki rugaszkodva futni kezdett; szaladt, szaladt tüskön-bokron keresztül, a tehén pedig mindenütt a nyomába. Nosza szent Péter is kapja a karikást, szalad a tehén után, kiabál neki: „Boczikám! boczikám!“ de biz’ a rá sem hederitett, csak futott egyenest a fia után, úgy hogy jól meghajlott a nap, midőn megtudta előzni a tehenet; s mikorára visszahajtotta fiastul együtt, épenséggel öreg este lett. Szent Péter pedig az egész napi szaladásában kifáradt úgy, hogy alig birta a lába; szidta a tehenet mint a bokrot.
– No lásd Péter, mondja a Jézus Krisztus, te isten szerettél volna lenni, a világot akartad volna kormányozni, pedig egy fias tehénnek sem tudnád jól gondját viselni.
(Török Károly gyüjt. Hódmező-Vásárhely.)
Egyszer a Jézus Krisztus földön jártában keltében ment mendegélt szent Péterrel. A mint így haladnak, szent Péter megszólitja a Jézus Krisztust:
– Mégis szép dolog istennek lenni!
– Miért Péter? – kérdi tőle a Krisztus.
– Segiteni az özvegyeken, árvákon; megjutalmazni -506- a jók fáradságát; megbüntetni a gonoszt. Tudom én istenem! ha én lehetnék az, nem lenne egy rosz ember se a föld kerekségén!
Alighogy elvégezte a beszédjét szent Péter, Jézus körül tekint, meglát egy kis fiatal hajtáson egy csomó rajt; azt mondja hát Péternek:
– Eredj Péter! fogd fel azt a rajt a kalapodba, vigyük el magunkkal; ki tudja? hátha még hasznát veszszük.
Péter odamegy a kis fa alá, bele söpri a rajt a kalapjába; de mivel sok volt, egy csomó a kezére rakodott.
Vitte aztán a kalappal együtt a rajt. Egyszer egy méh beleeresztette a fulánkját a kezébe, mire Péter keservesen följajdult s földhöz vágta az egészet.
– Mi lelt Péter? kérdi tőle a Jézus Krisztus, mit csináltál?
– Jaj, hogy a bűne verje meg ezt a rajt, de megcsipte egy méh a kezem szárát!
– Mért nem választottad hát ki közüle azt, a melyik megcsipett?
– Hiszen ha tudtam volna! mondja Péter, de mikor mindegyik olyan egyforma mint a lencse meg a lencse.
– Lásd Péter! mondja neki a Jézus Krisztus, ha te isten volnál, akkor is igy cselekednél; az emberek -507- közül ha egy megbántana, kész volnál azér az egyért a többi ártatlanokon is boszut állani.
(Török Károly gyüjt. Hódmező-Vásárhely.)
Egyszer a Jézus Krisztus egy folyón akart átkelni, de mivel se híd nem volt rajta, se egy fia csolnak ott közeldiben, sehogy sem tudott átmenni. A mint nézkélődik, látja, hogy a parton ott legel egy ló meg egy szamár; megkéri hát a lovat, hogy vigye át a vizen. De az azt mondta:
– Bizony nem viszlek én, ugyis éhes vagyok, inkább eszem addig.
– No hát egyél örökké! – mondja a Jézus Krisztus – de sohase lakjál jól!
Azután megkérte a szamarat; az ott termett mindjárt s egy szó nélkül átvitte a folyón.
– No a mért velem jól tettél: megáldalak, hogy mindenütt, még a szemétdombon is, lakjál jól.
Azért van az, hogy a ló, – mert a Jézus megátkozta, – ámbár éjjel-nappal eszik, még sem lakik jól; a szamár pedig csak olyan jó izüen megeszi a legcsekélyebb takarmányt is, mint a legjobb szénát s a leghitványabb kóróval, giz-gazzal is jól lakik.
(Török Károly gyüjt. Hódmező-Vásárhely.)
Mikor Jézus Krisztust el akarták fogni, hogy keresztre feszitsék, bujkált az üldözői elől egy erdőben. A mint az üldözők keresték, a kis pacsirta másfelé akarta őket vezetni, hogy meg ne találják Jézus Krisztust, de a fürj elkezdett kiabálni: „itt szalad, itt szalad, itt szalad,“ – rá meg a bíbicz hogy: „búvik, búvik, búvik,“ legutoljára meg a galamb: „a bukorba, a bukorba, a bukorba.“ Igy az üldözők megfogták Jézust. Ekkor Jézus megátkozta a három madarat. A fürjet, a miért azt kiabálta, hogy „itt szalad“ arra átkozta, hogy magosan repülni ne tudjon, csak mindig a vetés közt szaladgáljon; a bíbiczet, a miért elárulta, hogy „búvik,“ arra átkozta, hogy mindig a rétben sás közt, káka közt bújkáljon; a galambot, a miért megmondta az üldözőknek, hogy „a bokorban“, arra átkozta, hogy soha fára ne szállhasson, csak a bokrok alatt keresgéljen. De a kis pacsirtát, a miért másfelé akarta vezetni az üldözőket, megáldotta, hogy a legmagasabban tudjon repülni, s reptében csak ő tudjon énekelni.
(Arany László gyüjt. Nagy-Kőrös.)
Mikor Jézus Betlehembe ment szamárháton, a szamár nagyon megéhezett, meglátott egy nádat az -509- út mellett, beleharapott a levelébe. De Jézusnak nagyon sürgős útja volt, nem várakozhatott, a szamár nem haraphatta le a nádlevelet, hanem attól fogva minden nádlevélen meglátszik a három fogahelye.
(Arany László gyüjt. Alföld.)
Tudod hogyan származott a szamár hátán az a két verhenyeges csík, mely nyakatöve táján gerinczéről a szűgye felé két oldalon lefut? Szegény Jézus vére folyt rajta végig, mikor megsebesülve vitték őt a szamár hátán. Azóta minden szamáron rajta maradt az a csík.
(Arany László gyüjt. Alföld.)
A Jézus Krisztus földön jártában keltében egyszer igen megéhezett, bement hát egy házhoz s kérte a gazdasszonyt, hogy a mivel az úr isten megáldotta!…
De az asszony nagyon fösvény volt, azt mondta ő bizony nem adhat semmit, mert maga is a piaczról él, most is más napja már, hogy egy falat kenyér sincs a háznál. -510-
Pedig nem mondott igazat, mert hat kenyér meg egy czipó sült akkor is a kemenczében. A Jézus tudta ezt nagyon jól, azért midőn látta, hogy az asszony semmi nélkül elutasitja, azt mondja neki:
– Ne is adjon hát az úr Isten! Azzal elment dolgára.
Mikor aztán az asszony a kemenczéből szedné ki a kenyereket, uram fia! mi történt! egytől egyig mind kővé volt változva!
(Török Károly gyüjt. Hód-Mező-Vásárhely.)
Eddigi népköltési gyüjteményeink mellőzték a népmysteriumokat, de 1859 óta némi figyelem fordult feléjök, s folyóiratok, lapok örömest nyujtottak tért egy-egy ily tartalmu közleménynek. Igy jelent meg az első magyar népmysterium a „Magyar Nyelvészet“ IV-dik évi folyamában (1859. 177–181. lap), a második a „Magyar Sajtó“ tárczájában (1864. 297. sz.), a harmadik a „Vasárnapi Ujság“-ban (1866. 13. sz.), a negyedik Orbán Balázs „Székelyföld“-jében. Pest. (1869. II. k. 152–155. l.)
Itt összesen veszi az olvasó nemcsak ez elszórva megjelent közleményeket, hanem mindazt, mi eddig különböző gyüjteményekben kéziratban lappangott. Ugy hittük, hogy semmivel sem nyithatjuk meg méltóbban gyüjteményünket, mint a magyar költészet e kevésbbé ismert és legrégibb maradványaival, mert bár e népmysteriumok nyelv- és részletekre nézve változásokon mentek át, de szerkezetök körrajza s tartalmuk alapja a magyar egyház és népélet legrégibb korszakáig felvihető.
Kétségtelen és köztudomásu dolog, hogy a keresztyén -514- drámának épen ugy az oltár a bölcsője, mint a görögnek. A keresztyén egyház liturgiájából fejlett ki a mysterium, hit- és erkölcstani allegoriáiból a moralitás. Ez elemek soknemü hatások alatt fejlődve, végre érintkeztek a classicismussal, s megteremték a keresztyén uj drámát, mely különösen Franczia-, Angol- és Spanyolországban a tökély magas fokára emelkedett. A fejlődés különböző fokozatait többé kevésbbé tisztába hozta az európai irodalom, de maga az eredet s az első mozzanatok meglehetős homályban vannak. Annyi bizonyosnak látszik, hogy a keresztyénség első századaiban az egyház ellenséges szemmel nézett mindennemü szinészetet, mint a paganismns élő emlékét. Európa déli részeiben, hol a római müveltség és nyelv romanizálta a különböző népfajokat, a római histriok, pantomimok, bűvészek folyvást kedvenczei voltak a népnek, északon pedig a german népek nagy szeretettel csüngöttek minden drámaias babonán, alakoskodó szokáson, melyek régi vallásukkal voltak kapcsolatban. A tilalom és üldözés nem használván, az egyház szép módjával a pogány szokásoknak lassanként keresztyén jelentőséget adott, s magát a keresztyén cultust látványosabbá tette. Igy történt, hogy a mi eredetileg a pogány istenek dicsőitésére szolgált, idővel az apostolokra, szentekre, sőt magára Krisztusra szállott át.
Az uj ünnepek a régiek idejére tétettek vagy kapcsolatba hozattak amazokkal. Krisztus születésének ünnepe nem csak azért tétetett deczember végére, mert a hagyomány szerint a téli napfordulat idejére esik, hanem azért is, hogy a saturnaliák keresztyén jelentőséget nyerjenek.112) A téli napfordulat a germán népeknél is szent volt, mert akkor tartattak a Woutan és neje Fricke tiszteletére rendelt ünnepek. A német, angol és skandináv karácsoni szokások -515- egész vegyületét képezik a pogány és keresztyén eszméknek.113) Szóval a keresztyén egyház igyekezett magába olvasztani a római és germán pogányság drámaias szokásait és keresztyén irányt adni látványos hajlamainak, mire mindinkább fejlődő cultusa elég eszközt és alkalmat adott.
A már Tertullián idejében (220.) rendezett keresztyén liturgia drámai mozzanatokat rejt magában. Maga a mise nem egyéb, mint mysterium, a megváltás nagy titkának ábrázolása, melynek mint a primitiv görög drámának megvannak epikai, drámai és lyrai elemei. Epikai elem a profetia és evangelium, drámai maga az áldozat, lyraiak pedig a dialog felé hajló responsoriák, antiphonák, hymnusok s prózák.114) A mise ez elemeit még inkább kifejtették a keresztyén nagy ünnepek, melyek Krisztus születése, szenvedése, feltámadása és mennybe menetele emlékét ujitják meg, s melyek központja szintén a megváltás nagy titka. Különösen karácson, nagypéntek és husvét ünnepe kedvezett a mysterium-dráma kifejlődésének. Ez ünnepek liturgiája mindinkább hajlott a drámai énekhez. A pap nem egyedül énekelte többé, mint a régi időben Krisztus születését és szenvedését, hanem különböző személyek között osztattak ki József, Mária, Gábor angyal, a pásztorok, Herodes és a Krisztus beszédei. E mellett oly czeremóniák, látványok szövettek be, melyek mintegy kifejezték a cselekvény főbb mozzanatait, mint a jászol kitétele, a pásztorok hozzájárulása, a három király megjelenése, Krisztus sirja, a mellé rejtőző angyal, az asszonyokat ábrázoló papok csoportja.115) -516-
Ez a mysterium-dráma fejlődésének első foka, melyet liturgiai mysteriumnak nevezhetni, a mennyiben a liturgiának egy részét képezte. Jean de Bayeux, avranchei püspöknek egy a norman egyház liturgiájáról a XI-dik században irt munkája kétségtelenné teszi, hogy akkortájt a templomban előadott mysteriumok szorosan az isteni tisztelethez tartoztak.116) A fenmaradt legrégibb franczia és német mysteriumok, a XI. és XII-dik századból mind liturgiai mysteriumok, latin nyelven és egyházi stylben irva. A francziák régiebbeknek látszanak, mint a németek, de mindenik hasonlit egymáshoz, közös forrásuk az egyházi rituale.
Azonban a mysterium lassanként kiszakad a liturgiából s annak része helyett toldalékát kezdi képezni. E körülmény mindinkább háttérbe szoritja a mysterium lyrai elemeit: az énekrészt. A drámai elem előtérbe nyomul, az egyszerü szerkezetet bonyolultabb váltja fel, a latin nyelv a nemzetivel vegyül, majd egészen ennek adja át helyét, az előadók jelmezbe öltöznek s többé nemcsak papok, hanem vándor énekesek, tánczosok, alakosok is, kik a népnek eddig is kedvenczei voltak s kiket a papok az élénkebb előadás kedvéért alkalmazni kezdenek. A szinhely nemcsak a templom, hanem, hogy több ember láthassa, a templom előtti tér, temető, klastromok udvarai. Tárgyainak köre is szélesbül, nemcsak a megváltás nagy titkára vonatkozó események dolgoztatnak fel, hanem vegyesen bibliai történetek, szentek viszontagságai, vallásos allegoriák s a nagyobb hatás végett komikai intermezzók, népies tréfák szövetnek be a legkomolyabb jelenetek közé is.
E második fok képezi a mysterium-dráma virágzási korát. Nem liturgia többé, de világi dráma sem. Iránya -517- még egyházias, szerzői papok s ha előadói nem is mindig ők, de egészen az ő befolyásuk alatt áll. Azonban e befolyás lassanként gyengül. A vándor énekesek és szinészek részvéte kezdi kivetkőztetni a mysteriumot egyházias jelleméből. A czéhek és testületek is rendeznek mysterium-előadásokat, előbb a papok befolyásával, később ellenökre. A mysterium mindinkább elvilágiasodik. Történeti tárgyak is feldolgoztatnak s az allegóriai személyek typikaiakká válnak. A classicismus befolyása alatt a mysteriumból tragédia, a moralitásból komédia fejlik. Nemcsak uj nevet, de uj tartalmat is nyer, csak a keresztyén világnézlethez marad hű, de ez sem többé a középkori egyházé. A papok ezentul is rendeznek még mysterium-előadásokat, de ezek már nem oly népszerűek. Az egykor annyira kedvelt mysterium a városi nagyobb iskolákba szorul s itt-ott a falukon marad fenn még egy jó darabig, mint az ájtatos nép mulatsága.
E fokozatos fejlődés különböző országokban különböző időben ment véghez és mindenütt a viszonyok és népszellem módositó hatása alatt. Vajon Magyarországon ugyan az volt-e a fejlődés, mint Európa más országaiban? Mutat-e különbséget a viszonyok és népszellem módositó hatása? Általában volt-e és mennyiben mysteriumunk? E kérdések még nincsenek tüzetesen kifejtve a magyar irodalomban s nekünk nincs bátorságunk kifejtésöket igérni. Inkább csak egy pár gondolat ébresztő nézetet szándékunk elmondani, melyek szoros kapcsolatban vannak gyüjteményünk népmysteriumaival.
A magyar egyház liturgiája nem volt más, mint a nyugoti keresztyén egyházé s ennélfogva a mysterium-dráma elemei épen ugy meg voltak benne, mint akár Franczia- vagy Németországon. A liturgiai mysterium bizonyára nálunk is kifejlődött, vagy jobban mondva, hozzánk is átszármazott külföldről épen ugy, mint a katholikus cultus másnemü czerimoniája. Nincs ugyan reá történeti adat, mi -518- legalább nem ismerünk, de majdnem kétségtelenné teszi két körülmény: egyik a katholika egyház liturgiájának egysége, mely a X. század óta kevés eltérést mutat; második, hogy e korból élő emlékek is maradtak ránk, mert a mint alább látni fogjuk, e gyüjteményünk mysteriumai alapjokban nem egyebek, mint a nép közé szállott s egész napjainkig fenmaradt liturgiai mysteriumok.
A fejlődés második korszaka, midőn a mysterium elválik a liturgiától, csak toldalékát képezi, majd önállóan indul virágzásnak, nálunk aligha megjelölhető. Mindenesetre mysterium-drámánk nem lehetett virágzó s általános divatu. Az a körülmény, hogy egyetlen emlékünk sem maradt e korszakból, még magában keveset bizonyit, de hogy a viszonyok s maga a népszellem nem kedveztek fejlődésének, bizonyosnak látszik. A román nemzeteknek a római korból fenmaradt szinészethez való ragaszkodása mintegy forrásul szolgált a mysterium fejlődésének; ide járult még a román faj formaérzéke, a külsőségek iránti előszeretete, mozgékonysága melyek mind megannyi szinészeti tulajdonok. A germán népek ősvallásából folyó látványos, alakoskodó és drámaias szokások, melyeknek a keresztyénségbe olvadását épen a katholikus cultus segitette elő, szintén fejlesztő hatással voltak a mysteriumra. A fogékonyság és fejlődés ez alapjai hiányoztak nálunk, vagy legalább kevésbbé voltak meg. Az ősmagyar vallásos szertartások nyomait aligha megtalálhatni keresztyén népszokásainkban. Legalább egy pár nevet kivéve, nem tudjuk kimutatni, hogy a pogány magyar eszmék és szokások hogyan nyertek keresztyén jelentőséget s voltak-e köztök olyanok, melyek kapcsolatba hozhatók a mysterium fejlődésével. Másfelől a magyar népszellemben ha nem is hiányzik, de nincs feltünőbb szinészeti hajlam. A magyar nép még napjainkban sem csüng annyi rokonszenvvel a szinészeten, mint a román és germán népek. E mellett nálunk a polgári elem ugy a közép-, -519- mint az ujkorban kevésbbé volt kifejlődve, mint Európa déli és nyugoti országaiban. A mysterium pedig mindenütt csak oly nagyobb városokban virágzott, hol erős polgárság volt. Az angol mysterium-dráma hamar a polgári testületek kezébe került. A franczia mysterium-dráma gyors fejlődését és elvilágiasodását Jubinal117) egyenesen a harmadik rend emelkedésének tulajdonitja, mely már a XIII. században jelentékeny befolyásra vergődött. Továbbá mindenütt, hol a mysterium-dráma virágzott, egyszersmind erős fejlésnek indult a keresztyén uj dráma is. Szóval ez ugynevezett harmadik korszak a másodiknak mintegy kényszerü következménye volt. S vajon nálunk a XVI. és XVII. században mit találunk? Csak tanodai drámát, s a szintén oda szorult moralitást, melyeket részint a jezsuiták hoztak divatba, részint a külföldi egyetemekről hazajött protestans papok. A világi drámának, szinészetnek kevés nyoma, s a mi legrégibb világi drámánkat, „Balassi Menyhárt árultatásá“-t illeti, nem épen bizonyos, valóban szinpadra készült-e, vagy csak dialogizált satyra? Szóval, a magyar ujabb szinészet és dráma korszakát nem hozhatni szoros kapcsolatba a mysterium-dráma elvilágiasodó korszakával, mi azt bizonyitja, hogy nálunk sokkal kevébbé virágzott a mysterium-dráma, mint Európa más nemzeteinél. Mindent összevéve bizonyosnak látszik, hogy nálunk inkább csak a liturgiai mysterium volt divatban akkor is, midőn másutt a mysterium-dráma önállóan fejlődött, s ha itt-ott valamely egyházban külföldről behozott vagy talán itt készűlt önálló mysterium-drámák adattak is, az csak a kivételek közé tartozott. Ily kivételek lehettek a brassói szerzetesek által 1500-ban előadott mysteriumok, melyekről Ipolyi118) emlékszik, -520- s melyek azt is mutatják, hogy e kivételeknek leginkább a magyar birodalombeli német városok voltak szinhelyei.
Toldy Ferencz más nézetben van. Ő azt állitja, hogy a mysterium-dráma nálunk épen ugy virágzott, mint Angol-, Franczia-, vagy Németországon, s a népszinjáték és bohózat már a XIII-dik században kiszakadt a magyar mysterium-drámából119). Állitásait oly történeti adatokkal támogatja, melyek aligha kiállják a kritikát. Felhozza az 1271-diki budai zsinat VIII. kanonát, mely tiltja, hogy az egyháziak a mimusokat, histriokat és joculatorokat (hegedősöket) ne hallgassák; továbbá az 1460-diki szepesi zsinat XXXVIII-dik kanonát, mely inti a papokat, hogy mimusoknak, histrioknak, siposoknak Krisztus alamizsnájából, mely a szegényeket illeti, ne adjanak semmit. Hivatkozik egy pesti barát-, Laskai Osváldra, a „Biga salutis“ (1498.) irójára, ki panaszolja, hogy magukban a klastromokban is szini énekek zengenek (cantus theatrales perstrepunt); és Zsámboki tizenhatodik századbeli történetirónkra, ki szerint a törökök azért határozták el II. Lajos ellen a háborut, mert tapasztalták, hogy a magyarok a lakomák és theatrumok örömeibe sülyedtek.
Vajon ama két kanon a mysterium-drámára czéloz-e, vagy részint a magyar vándor hegedősökre, kik a nép ősmondáit fentartották s a keresztyénség előtti emlékeit élesztgették, részint pedig amaz idegen bohóczokra, bűvészekre, kötéltánczosokra, zenészekre, kik hol Német-, hol Olaszországból jőve, bebarangolták az országot, mint azt napjainkban is tapasztaljuk? Az ugynevezett joculatorokat, histriokat, mimusokat folyvást üldözte az egyház jóval a mysterium-dráma keletkezése előtt, sőt a mysterium-drámát is főleg azért kezdette, hogy tőlök elvonja a népet. A -521- második arelati zsinat már az V-dik században mennydörög ellenök120). A Karolingek conciliumai, capitularei121) számos tilalmat bocsátanak ki a kóbor szinészek ellen, kiknek még ekkor nincs közük a mysterium-drámával. Agobard, lyoni püspök (816–840) megbélyegzi kora histrioit és mimusait, kiket a főurak az egyházi szegények rovására táplálnak.122)
A magyar egyház követve a külföld példáját, szintén felvette kanonjai közé a histriok, mimusok és joculatorok elleni tilalmat s nem ok nélkül. A magyar és szláv hegedősök széjjeljártak az országban, nemzeti dalukat kedvelhették maguk az egyháziak is; a kóbor olasz és német bohóczok, tánczosok, zenészek, bűvészek mutatványaiban gyönyört talált a nép, sőt maguk a papok is, s talán alkalmazták is őket egy-egy liturgiai nagyobbszerü mysterium előadásakor. De ebből nem következik, hogy e mimusok és histriok magyarok lettek volna, sem az, hogy mint idegenek nagyban befolytak volna a mysterium-dráma fejlődésére, legkevésbbé pedig az, hogy már a XIII-dik században a mysterium-drámából kiszakadt népszinjátékunk és bohózatunk lett volna. Hiszen a XII-dik és XIII-dik században a németeknél is, mint Reidt123) megjegyzi, együtt de egymástól függetlenül találjuk a világi szinjátékot az egyházi szinjátékkal (mysterium), csak a XIV-dik században olvad egymásba a kettő, vagy jobban mondva a világi az egyháziba, hogy XV. és XVI-dik század folyamán a farsangi bohózatokban uj életre ébredjen. Lehetetlen tehát, hogy nálunk, kik később lettünk keresztyének és fejlődésünk -522- lassubb volt, már a XIII-dik században megtörtént volna az, mi szomszédainknál is csak a XV-dik században ment véghez.
A más két történeti adat sem nagy fontosságu. A „cantus theatrales“ a hegedősök énekeire, az idegen kóbor szinészek zenéjére vonatkozhatik; a mi pedig a II. Lajos alatti theatrum örömeit illeti, azok udvari és főuri ünnepélyek lehettek, melyekbe a külföld példájára kóbor mimusok és zenészek allegoriai és tánczos mutatványai szövettek be. Szóval okunk van hinni, hogy ez adatok a virágzó mysterium-drámából kifejlett népszinjáték mellett nem bizonyitnak. A dolgok természetéből vett okok többet nyomnak, mint oly történeti adatok, melyeknek értelme legalább is kétes. Mi azt hiszszük, hogy magyar nyelvü mimusok és histriok nem voltak, mert ha lettek volna, nem csak későbbi századokban, de még ma is találkoznánk velök. Az olasz bajazzo, az angol clown, a német hanswurst és bábjátékos még ma is létezik. De hogy valaha magyar ezt a müvészetet üzte volna, akár a régibb akár az ujabb időben, annak semmi nyoma. Nálunk nem volt magyar népszinjáték, épen azért mysteriumunk sem fejlődhetett ugy, mint más európai népeknél. Volt liturgiai mysteriumunk, mely az isteni tisztelet részét képezte, lehet, sőt valószinü, hogy később mint a liturgia toldalékja magyar nyelvüvé változott, sőt némi fejlődésen ment át, de nem vált valódi mysterium-drámává s épen nem vett oly lendületet, hogy az ujkori dráma és szinészet bölcsőjéül szolgálhasson. A magyar mysterium részint mint liturgiai rész, részint mint toldalék folyvást kedvencze volt a népnek, s midőn az egyház felhagyott vele, maga vette át. Az énekes és élénkebb parasztlegények, kik a falusi egyházakban eddig is közremüködtek, az egyházon kivül is folytatták ez ájtatos mulatságot egész napjainkig. Igy maradtak reánk e magyar mysteriumjátékok, melyek mindinkább kimennek a divatból, s melyek -523- közül tizenötöt ment meg gyüjteményünk az enyészettől.
Azonban mindezek csak karácsoni mysteriumok és vizkereszti játékok; a passiói és husvéti játékok teljesen hiányzanak, pedig hogy mint a liturgia részei, ezek is előadattak egyházainkban s később a nép között is elterjedtek, alig szenved kétséget. Emlékök ma már csak egy pár közmondás- és adomában él. Szirmay, Dugonics, Erdélyi: „Molnár lettél, pedig kövesdi Krisztus vagy;“ „Lisztlopó,“ „Kötve higyj a komának“ közmondásokat azzal magyarázzák, hogy Kövesden a passiói játékok alkalmával midőn a Krisztust személyesitő molnárt sárral dobálta a nép, ez mindent szivesen türt, de mikor valaki lisztlopónak csufolta, megfeledkezett szerepéről, a keresztet eldobta és utána iramodott. Szalka János124) egy ponyván árult passiói játékról tesz emlitést. „Gyermekkoromban – ugymond – vett istenben boldogult anyám ilyetén vásári nyomtatványt, melyet én olvasgattam előtte, s tudom, mind rá mind rám mély hatást gyakorolt. A mysterium a szent szüzet irja le, hogy jár egyik mühelyből a másikba, s kérdezősködik, vajon nem hallottak-e valamit az ur Jézusról? Először is a kovácsmühelybe megy, s kérdi: „Mit csináltok kovácslegények? mit értettetek az ur Jézusról?“ Amazok igy válaszoltak: „Épen szegeket csinálunk, melyekkel fel fog feszittetni.“ Innen elmegy az ácsokhoz, kik szintén ily leverő választ adnak: „Most faragjuk a keresztet, melyre fel fog feszittetni.“ Ugy látszik azonban, hogy e nyomtatvány is végkép eltünt, minthogy a legszorgosabb kutatás sem vezetett ekkoráig reá“ stb. Kétségtelen, hogy mind a tartalom, mind a felfogás népies, de az már kétséges: vajon ama nyomtatvány valóban népmysterium volt-e? Lehetett párbeszédbe szedett Krisztus-monda is, mert magát a mondát mi is ismerjük, s még a következő részletekkel bővithetjük ki: -524- Mária beszólt a szijgyártóhoz is, s kérdezte, nem tud-e valamit Krisztusról? „Épen most fonom számára az ostort!“ – volt a felelet. Mária a csősztől is kérdezte Krisztust, ki szintén igy válaszolt: „Most szedek tövist koronájához.“ Ipolyi Arnold125) Juhász Máténak 1761-ben nyomatott „Szép és ájtatos különféle magyar versek“ czimü munkáját is adatkép idézi, mint a mely számos karácsoni, passiói, urnapi és ó-szövetség-történeti játékokat foglal magában. Mi nem láthattuk e könyvet, de azt gyanitjuk, hogy tartalmát nem valódi népmysteriumok képezik, hanem csak tanodai drámák vagy a nép számára drámai alakban dolgozott olvasmányok. Ugy látszik, hogy a nép a passiói és husvéti játékokat nem ápolta oly szeretettel, mint a karácsoniakat és vizkeresztieket. Amazokra a tavaszi munka kevesebb időt engedett, mig ellenben emezeket a téli idő, nyugalom és a családi együttlét mintegy táplálták.
De térjünk vissza gyüjteményünk karácsoni mysteriumai- és vizkereszti játékaihoz, melyeket a legrégibb, az ugynevezett liturgiai mysteriumok maradványainak neveztünk. E maradványok természetesen nagy változásokon mentek át az idők folyama alatt, midőn a templomból kiszorulva, a nép védő szárnyai alá menekültek. Egyik egyszerü, másik mesterkélt, emezen népies naivságot érezhetni, amazon iskolás tudákosságot. Egyikben katholikus énekek zendülnek meg, a másikban protestansok, van olyan is, mely mind a kettőt vegyiti. Ide népdaltöredékek vegyültek, amott egy mult századi népies magyar költő soraira bukkanunk. Néhol a liturgia latin szavai is megmaradtak, másutt a megujitott magyar nyelven irt versszakok csengenek fülünkbe. De a modern külső alól mindenikben a liturgiai mysterium régi alkata tünik ki, mert e maradványok a legfőbb pontokban megegyeznek a legrégibb karácsoni -525- és vizkereszti szertartásokkal és hasonlitanak a franczia és német legrégibb liturgiai mysteriumokhoz, s épen azért tartjuk magyar liturgiai mysteriumoknak s nem a kifejlett mysterium-dráma töredékeinek, mint Toldy véli.
Karácson ünnepe a IV-ik században alapittatott meg a nyugoti egyházban, honnan a keleti is csakhamar átvette. Weinhold a német karácsoni játékokról és énekekről irt munkájában, leginkább Martene és Durandi után, gondosan és bőven összeállitja a karácsoni szertartások fejlődését illető adatokat126); átveszünk belőlök egy párt, melyek szorosan tárgyunkhoz tartoznak. Ugy látszik, Francziaország a karácsoni szertartások bölcsője, a mennyiben itt találhatni a legrégibb nyomokat. Lássuk Rouenben hogyan ünnepelték Krisztus születését. A „Te deum“ után az oltár megett jászolt emeltek, a melyre a szent szüz képét tették. Az énekkar előtti emelvényen egy fiu állott, ki mint angyal a Krisztus születését hirdette. Az énekkar nagy ajtaján beléptek a pásztorok s a jászolhoz mentek, „Pax in terris“-t énekelve, üdvözölték a szent szüzet s imádva hódoltak a gyermeknek. Az oltár előtt misét olvasott a pap, melyet bevégezve, a pásztorokhoz fordult és kérdezte: Quem vidistis pastores? A pásztorok felelték: Natum vidimus. A nantesi egyházmegyében szokás volt, hogy a „Benedicite“ ének után énekes fiuk pásztorbotokkal az oltár elébe állottak. A kántor kérdezte: „Pastores dicite“ etc., a fiuk felelték: „Infantem vidimus.“ Ezután közülök egy elkezdte a „Parvulus filius“ anthiphonát, melyre a „Laudate dominum“ zsoltár következett. Hasonló szertartás divatozott Toursban és némely más helyen. A rheimsi szertartás a következő volt: a „Parvulus filius“ antiphona bevégzése után a pap a főénekessel rákezdte a „Pastores dicite“ anthiphonát. A kar viszonozta: „Infantem vidimus,“ -526- a pap „Laudate dominum in sanctis“-t énekelte, a kar „Pastores dicite“ és igy ment tovább az énekes felelgetés egész a „Gloria patri et filio“-ig. A laoni templomban mise után a fő és alkántor fejükön fehér sipkával az énekkar jobb felőli ajtajához állottak és énekelték: „Pastores dicite!“ A klerikusok, a kik az ajtó előtt állottak, felelték: „Infantem vidimus“ s midőn a harangok megszólaltak, a kántor rákezdett a „Lux fulgebit“-ra, mire a második mise következett.
Vizkereszt ünnepének szertartásai szintén ily drámai elevenségüek voltak. A latin egyház felfogása szerint a három napkeleti bölcs hódolata és imádása képezte ez ünnep tárgyát s ez irányban képződőtt a szertartás is, mely Rouenben Martene szerint a következő volt. Ének után megkezdődött a három király szertartása. A templom különböző részeiből előlép a három király koronával diszitett sipkában, szolgáktól követve, kik az ajándékokat hozzák. Az első király, ki középről jő, botjával a csillagra mutat és igy szól: Stella fulgore nimio rutilat; a jobbról jövő második király hozzáteszi: Quae regem regum natum demonstrat, és a harmadik, ki balról lép elő, igy végzi be: Quem venturum olim profetiae signaverant. Az oltárnál mindnyájan összetalálkoznak, megcsókolják egymást s igy énekelnek: Eamus ergo et inquiramus eum, offerentes ei munera: aurum thus et myrham. Erre a kántor rákezd a „Magi veniunt“ responsoriumra s a körmenet megindul. Mihelyt ez a templom hajójába ér, a keresztoltáron levő csillár meggyujtatik és a mágusok éneklik: Ecce stella in oriente praevisa iterum praecedit nos lucida. Haec inquam stella natum demonstrat, de quo Balaam cecinerat dicens: Orietur stella ex Jacob et exsurget homo de Izrael et confringet omnes duces alienigenarum et erit omnis terra processio ejus. Ekkor két pap dalmatikában öltözve, az oltárhoz lép és szelid hangon énekli: Qui sunt hi qui stella duce nos adeuntes -527- inaudita ferunt. A magusok igy válaszolnak: Nos sumus qui cernitis reges Tharsis et Arabum et Sabae, dona ferentes Christo regi nato domino, quem stella deducente adorare venimus. A dalmatikában öltözött két pap a függönyt félre vonva igy szól: Ecce puer adest, quem queritis, quem properate adorare, quia ipsa est redemtio mundi. A három király térdre esik s e szavakkal üdvözlik a csecsemőt: Salve princeps saeculorum! Erre az első átveszi szolgájától az aranyat s igy szól: suscipe rex aurum; a második a tömjént e szavakkal áldozza: Tolle thus, tu vere deus; a harmadik a myrrhát nyujtja, mint a halál jelképét. Ezalatt a tömeg áldozni megy s a feláldozott arany a dalmatikás papoknak adatik. A magusok térdelve imádkoznak s majd mintha álomból ébrednének, egy fehérbe öltözött gyermek, mínt angyal a következő anthiphonat énekli nekik: Impleta sunt omnia, quae profetice dicta sunt. stb.
Erre a három király az oldalhajón kimegy a templomból és a balfelőli ajtón az énekkarba lép, mialatt a kántor rákezd e responsoriumra: Tria sunt munera. A mise alatt a három király vezeti az énekkart és a „Kyrie fons bonitatis,“ „Alleluja“ és „Sanctus“ et „Agnus“ énekeltetnek.
A limogesi vizkereszti rituale is hasonló volt a rouenihez. Mielőtt a nép áldozott volna három karénekes selyemruhában, fejökön koronával, kezűkben arany pohárral vagy más diszjellel a nagy ajtón az énekkarba lépett és énekelte: „O quam dignis celebranda dies ista laudibus“ kezdetü prózát. Ez ének alatt a kar közepére érkeztek, akkor egyikök fölemeli kezét s a csillagra mutat, mely egy kötélen feléjök ragyog. Egyszerre harsány hangban törnek ki: Hoc signum magni regis. Azután megindulnak a főoltár felé énekelve: Eamus, inquiramus eum et offeramus ei munera aurum, thus et myrrham. Diszjelöket lerakván, áldozni mennek. Az oltár megül egy gyermek igy szólitja meg a királyokat: -528- „Nuncium vobis fero de supernis, natus est Christus, dominator orbis, in Bethlehem Judae, sic enim propheta dixerat ante.“ Elcsodálkoznak a királyok és zavarodva mennek ki az ajtón, mely a sekrestyébe vezet, mialatt ez antiphonat éneklik: In Bethlehem natus est rex coelorum.
Ily s ezekhez hasonló szertartások az egész nyugoti egyházban elterjedvén, liturgiai mysteriummá fejlődtek. S vajon mit találunk a magyar karácsoni népmysteriumokban és vizkereszti játékokban? E szertartások emlékeit. Vizkereszti játékaink csillagos lámpája nem egyéb, mint a limogesi rituale kötélen csüngő csillaga. A három király ajándékkal hódoló jelenete itt is meg van, csakhogy idő folytán még egyszerübbé vált magánál a szertartásnál is. Karácsoni népmysteriumainkban az ugynevezett Bethlehem nem egyéb mint az oltár mögötti jászol, s nevénél fogva egyszersmind a városnak is jelképe. Szűz Mária képe helyett egy gyermekbáb, a Krisztus van benne, de ez is szertartásos szokás volt, kivált a XVI-ik században, a mennyiben az oltárra egy báb tétetett, mint Krisztus jelképe, mely előtt a gyermekek karácsoni verseket énekeltek127). A fehérbe öltözött angyal szintén ott áll, s épen ugy hirdeti a pásztoroknak Krisztus születését, mint a roueni szertartásban. A pásztorok szintugy hozzájárulnak Krisztushoz és imádják. De a mi népmysteriumainkban a pásztorok tréfálkoznak is egymással és megajándékozzák Krisztust.
Ezt nem találhatni az idézett szertartásokban, sőt a legrégibb franczia és német liturgiai mysteriumokban sem, csak a német népmysteriumok gyüjteményeiben, melyeket Weinhold (1853.) és Lexer (1862.) adtak ki.128) Ez ugy látszik a németeknél is, nálunk is későbbi fejlődés, azonban -529- valószinü, hogy magokban az egyházakban is divatoztak, mert az egyházi szertartások közé már jókor vegyültek világi szokások és tréfák, melyekhez, mint a karénekes ifjak kezdeményéhez, csakhamar felnőtt emberek is csatlakoztak. Krisztus megajándékozása is nálunk tejjel, vajjal, sajttal, vagy kenyérrel, pólyarongygyal és báránykával, a németeknél tyukkal, tojással, vajjal, zsiradékkal, sóval, répával, ugy látszik, a három király ajándékozásának utánzása és szintén későbbi fejlődés.
Hasonló eredményre jutunk, ha népmysteriumainkat a legrégibb franczia és német karácsoni liturgiai mysteriumokkal kisértjük meg összehasonlitani, bár itt a különbségek feltünőbbek. A franczia karácsoni mysteriumok között legrégibb az, melyet az orleansi városi könyvtár XI-dik századi codexéből másolt le Monmerqué s csak harmincz példányban adott ki a franczia bibliophilek számára s melyet épen azért Wrigth Tamás ujra lenyomatott saját gyüjteményében is.129) E mysterium két részből áll vagy jobban mondva kettő, az első: Herodes sive Magorum adoratio; a második: Interfectio puerorum. A legrégibb német liturgiai mysterium majd oly régi, mint a franczia, s abban is hasonlit hozzá, hogy szintén kettős: Herodes sive Magorum adoratio, et Ordo Rachelis. Egy előbb freisingi, jelenleg müncheni codexből adatott ki, Weinhold többször idézett munkájában ujra lenyomatta s gondosan összehasonlitotta az orleansival. Mind a franczián, mind a németen meglátszik, hogy liturgiába szőtt mysteriumok; ezt a kar szereplése is bizonyitja s egyiknek végén az éneklendő próza előtt e kifejezés: expleto officio, mely az előzményt officiumnak jelöli. Szerkezetök egyszerű, a ritualéra támaszkodnak, -530- az eseményeket az érzés őszinte kifejezésével ábrázolják s nem árulnak el dogmai irányt, mint a kifejlett mysterium-drámák. Nyelvök latin, és egyházias. Ha karácsoni népmysteriumainkból kiveszszük a pásztorok tréfáját, de meghagyjuk mindazt, mi tisztán egyházi eredetü s a szent esemény ábrázolására vonatkozik; ha a pásztorok imádását odakapcsoljuk a három király hódolatához, szóval, ha karácsoni mysteriumainkat összevegyitjük vizkereszti játékainkkal, előttünk állanak a legrégibb franczia vagy német liturgiai mysterium körvonalai. Azonban a mi népmysteriumainkban egy s más megromlott vagy egészen kiveszett, mit a franczia és német legrégibb liturgiai mysteriumokban még épen találunk. Tudniillik itt Heródes nagy szerepet játszik: megtudja a mágusoktól, hogy királyok királya született Betlehemben s fegyvereseket küld a csecsemők legyilkolására; az angyal inti Józsefet és Máriát, hogy gyermekökkel Egyptomba meneküljenek; a menekülő család szerencséjével éles ellentétben hangzik fel Ráchel siralma, melylyel bevégződik a mysterium. A mi népmysteriumainkban szintén előfordul Heródes, még pedig elég hősies módon, egy huszár alakjában, de egészen elvesztve bibliai jellemét. A bősz király igen szelid emberré változott s vagy csak a betlehemesek prologjának elmondója (28. sz.) vagy a pásztorok közé őgyeledik mint katona minden ok és következmény nélkül (5. és 13. sz.) vagy mint király bölcselkedik bizalmas huszárjával s a keményszivü házigazdát játszsza, ki Máriának és Józsefnek nem akar szállást adni. (15. sz.) József s Mária gyüjteményünk csak két mysteriumában fordulnak elő, de itt is igen csekély szereppel. Szóval, ugy látszik, hogy a pásztorok jelenetének kiképzése mintegy háttérbe szoritotta vagy egészen kitolta mindazt, mi Heródes- és Józsefre vonatkozott. Egyébiránt nem csoda, hogy a pásztorok jelenetét annyira kedvelte és kiképezte a nép: legközelebb volt felfogásához életéhez, s mig egyfelől önmagát látta benne megdicsőitve, -531- addig másfelől legalkalmasabbnak találta arra, hogy ide szőjje be tréfáit és élczeit.
Ugy hiszszük, hogy e fejtegetések és hasonlitások mindenesetre némi figyelmet s legroszabb esetben czáfolatot érdemelnek. Nem ok nélkül állitjuk, hogy gyüjteményünk mysteriumai és vizkereszti játékai nem egyebek, mint liturgiai mysteriumok maradványai, melyek a falusi egyházakból a nép közé menekülve, részint megbővültek, részint megcsonkultak. Mellettünk szól az egyházi rituale s a legrégibb liturgiai mysteriumok tanusága. De nemcsak a mult, a jelen is támogatni látszik állitásunkat. Ha megvizsgáljuk a német népmysteriumokat, melyek szintén nem rég gyüjtettek össze, első tekintetre két csoportot különböztethetünk meg. Egyik a bonyolultabb szerkezetü, cyclusos tartalmu, kidolgozottabb s nagyobb terjedelmü népmysteriumok csoportozata, melyek igen hasonlitnak a középkor fejlettebb mysterium-drámáihoz, s ugy látszik, e korból maradtak meg a nép közt, s itt-ott még ma is előadatnak. De vannak e gyüjteményekben s élnek a német nép ajkán sokkal nagyobb számmal oly népmysteriumok is, melyek hasonlitanak a mieinkhez, melyek szintén csak falusi egyházak liturgiai mysteriumainak maradványai, mert ugy látszik, Németországon is csak a városokban s némely nagyobb helyeken élhette át a mysterium a fejlődés minden fokát s a legtöbb falusi egyházban liturgiai mysteriumnak maradt s igy szállott át a népre. Hasonló jelenséget tapasztalunk, bár csekélyebb arányban a magyarországi németeknél is, kiknél szintén találhatni nagyobbszerü karácsoni mysteriumot, melyet a középkori virágzó mysterium-dráma maradványának tarthatni. Ilyen a főrévi (Oberufer) karácsoni mysterium, melyet e XVII-ik századbeli német telep lakosai ma is játszanak, s melyet Schröer ki is adott némely más magyarországi német karácsoni és vizkereszti mysterium -532- kiséretében. Ez egyen kivül a többi hasonlit a mieinkhez, azaz liturgiai mysteriumok maradványai.130)
Oda térünk vissza, a honnan kiindultunk. Csak liturgiai mysteriumok maradványait mutathatjuk fel, de még eddig se középkori magyar mysterium-dráma, se nagyobbszerü népmysterium nyomaira nem akadhattunk. Fogunk-e ezután? oly kérdés, melyre gondos kutatás és gyüjtés adhatna legjobb feleletet. Egyházi és világi levél- és könyvtáraink e tekintetben talán még nem voltak átkutatva, a nép ajkáról való gyüjtés pedig csak most kezdődött meg. Azonban kivált a gyüjtéssel sietni kellene. A jobb karba helyezett népiskolák, a terjedő miveltség mindinkább betemeti a népköltészet maradványait. A nép uj kincseket nyerve a régieket vesziti el, melyek a nyelvész, régiségbuvár és aesthetikus előtt becsesebbek amazoknál. Adja isten, hogy a kutatás és gyüjtés gazdag eredményre vezessen, oly eredményre, mely megczáfolja nézeteinket és Toldynak adjon igazat.
1. Göcseji. Az angyal kezdő éneke régi katholikus karácsoni ének, mely még most is divatban van. A szövegben hézagok s némi változtatások találhatók. Találkozunk még ez énekkel a 2. 5. 6. és 13. számu mysteriumokban is, hol több kevesebb változtatással szintén előfordul. Az angyal többszöri felkiáltása: „Gloria, gloria in excelsis -533- Deo!“ mint liturgiai maradvány előfordul a freisingi és orleansi codexekben, valamint Weinhold és Schröer gyüjteményében több helyt (Weihnachtsspiele und Lieder. Graz, 1870. 62. 116. 115. l. Deutsche Weihnachtsspiele aus Ungern. Wien, 1858. 79. 159. l.) Magyarországi tót mysteriumban is megtaláljuk. (Szeberényi: A középkori mysteriumok, Kisfaludy-társaság évlapjai. Uj folyam 4. k. 228. lap.) A pásztorok tréfái- és szójátékaihoz hasonló a Weinhold és Lexer gyüjteményében nem egy rész (Weinhold 94. 108. 116. lap. Lexer: Weihnacht-spiele und Lieder aus Kärnten. Leipzig 1862. 277. 295.) Hogy egyik pásztort Koridonnak, valamint a későbbiekben (3. 7. 10. sz.) Titirusnak hivják, ugy látszik az iskolás gyermekektől került classicai reminiscentia. A pásztorokkal együtt járó katona hiányzik a német népmysteriumokban. A mieinkben mint a pásztorokat bejelentő küldött s a betlehem őrzésére rendelt fegyveres szerepel. (Lásd 5. 13. 14. sz.) Néha török ruhába öltözik (8. sz.) Vajon nem Heródesből vagy hadnagyából alakult-e át e játszó személy, elvesztve jellemét, csak ruháját tartva meg? E föltevést igazolni látszik azon körülmény is, hogy midőn Heródes némely mysteriumainkban saját neve alatt maga vagy hadnagyával együtt megjelen (2. és 15. sz.) nincs semmi hasonlatossága a bibliai Heródessel.
2. Debreczeni. A bevezetést követő ének: „Örömöt hirdetek nektek“ stb. egyházi eredetre mutat, de az általunk ismert katholikus és protestans énekek közt nem találtuk meg. E mysteriumnak egyébiránt, ugy látszik, nem Debreczen a szülőföldje, oda csak átszármazott. A juhászok nevei; Fedor, Iván, Andrána szláv eredetre mutatnak, mit bizonyit az is, hogy a Szeberényi által közölt tót mysterium egyik pásztora is szintén Fedor nevet visel. A 16-dik lapon kezdődő karban szintén katholikus ének töredékeit találhatni. Ugyanezt mondhatni a 26-dik lapon olvasható -534- karénekről is. Az utolsó karének egy világi dal; változatát lásd Erdélyi „Népdalok és mondák“ I. köt. 363. l. és Thaly: „Régi magyar vitézi énekek és elegyes dalok.“ Pest, 1864. I. köt. 316. l.
3. Csongrádi. A 30-dik lapon az angyal első megszólalása nem látszik egyébnek, mint latin hymnus naiv parodiájának, eredetileg pedig csak a nem értett s összerontott deák szavak halmaza lehetett. Később a 31-dik lapon az angyal már egész komolyan hirdeti Krisztus születését. A 32-dik lapon Peti igy szól: „Hozzátok be azt a vasvillát, hogy feszigetem fő’ a szemem kupáját“. Itt a kapu vagy kupak szót a leiró vétségből cserélhette föl a kupa szóval. Mind szemem kapuja, mind szemem kupakja kifejezésnek van értelme, de a szem kupájának nincs. A 34-ik lapon kezdődő karének régibb katholikus ének.
Nyomdahibák: 30. lap. 4. sor ar sötét, olvasd: az sötét.
32. lap 1. sor üstököm, olv.: az üstököm.
34. lap 6. sor Néked adjuk olv.: Nekéd.
4. Csomafáji. Ez a legrövidebb és legegyszerübb népmysteriumaink közt. Egyes részei mind megvannak a többiekben. Kérdés, egyszerüsége és rövidsége romlását mutatják-e vagy ellenkezőleg ép alakját?
5. Csengeri. Ebben figyelemre méltó a bábtánczoltató szereplése, ki a betlehemben levő két bábot leginkább a komolyabb részletek előadása közben tánczoltatja. Ez a többiekben nem fordul elő, s ugy látszik, az ujabb idő toldaléka. E mysteriumban több oly sor fordul elő, melyek a leiró tévedéséből folyó beszéd alakjában irattak le, de tulajdonképen versek. Ilyen mindjárt a 38-dik lapon a huszár e következő szavai: „Kelj fel burkus!“ stb. A 39-dik lapon a kis juhász az öreg juhásznak arra a kérdésére, hogy a töltött káposztát -535- nem teszik-e elibe, ezt feleli: „Nem biz’ a lágy mosót sem.“ A lágy mosó alatt vizbe mártott rúhát értenek, melylyel az edényt szokták kimosni, van éles mosó is, ez növény féle rost vagy gyökér, melyet szintén edények tisztitására használnak. 39-dik lapon a 22-dik sorban előforduló eme kifejezés: „Masula apátok“ alkalmasint annyi mint Mosul vagy Mosule, mi oláhul nagyapát vagy aggastyánt jelent s mely néven nevezik az oláhok az öreg pásztort. E mysteriumban még előfordul egy pár tréfás oláh kifejezés, miben semmi különös nincs, mert Szathmármegyében számos oláh lakik. A kis juhász, huszár és öreg juhász búcsuja ismeretes gyermek-köszöntők tréfás töredékei, a bábtánczoltató végző magán éneke pedig nem egyéb, mint karácsoni rigmus.
6. Székesfehérvári. Ebben feltünő Máriának és Józsefnek szereplése, mely e gyüjteményben még csak egyszer a 15. számu mysteriumban fordul elő. Itt némán szerepelnek. Különben is az egész mysteriumban a legcsekélyebb drámai elevenség sincs s nem egyéb mint magán- és karénekek összefüzése.
7. Horgosi. E mysteriumban a világi és egyházi énekek tarka vegyületben váltakoznak. Az is feltünő benne, s hogy mig a megelőző mysteriumokban a pásztorok inkább csak készülnek adni a Jézusnak ajándékot, itt a betlehem elébe járulnak, s naiv üdvözlettel adják át ajándékaikat.
Nyomdahibák:
56. lap 20. sor Majd meglatom olv.: Majd meglátom.
56. lap 25. sor Meg ne harapja mentikásék tyúkját. Olvasd: Hogy meg ne harapja mentikásék tyúkját.
8. Nagybányai I. „Az istennek szent angyala“ kezdetü ének ismeretes és kedvelt protestans ének. A mindjárt rá következő egy katholikus ének töredéke. A benne előforduló -536- egy pár sornyi tréfás oláh verset kimagyarázza az az körülmény, hogy a mysterium Nagy-Bányáról került, mely város közelében oláhok laknak.
Nyomdahibák:
62. lap 18. sor zengjen násztorok, olvasd: zengjen száz torok.
63. lap 8. sor Dixi, dixi olvasd: Dixi, duxi.
9. Nagybányai II. A 68. és 69-dik lapokon az első és öreg pásztor beszéde romlott vers, melyből prózai alakjában is kiérezhetni a rythmust.
10. Mindszenti. Az itt előjövő egyházi énekek mind olyanok, melyek már az előbbiekben előfordultak. Érdekes nyelvészeti tekintetben a 71-dik lapon a 24-dik sor: Fényesség jelentje, e helyett: jelenti.
Nyomdahiba:
70. lap 13. sor Mit ér az én szivem, olvasd: Mit érez én szivem.
11. Orosházi. A 78-dik lapon a „Szűz Mária e világra“ kezdetü ének katholikus karácsonyi ének töredéke; a többiek az előbbiekben már előfordultak. A 82-dik lapon „Ha én páva volnék“ népdal töredék. (Lásd Erdélyi: Népdalok és mondák. Pest, 1846. I. kötet 5. lap); a „Szúnyog űle székében“ pedig gyermekköszöntő töredéke.
12. Szegedi. Ugy látszik, hogy e mysterium a legujabb kori változat, mit bizonyitnak némely személy elnevezése, mint Jós és Zarán; továbbá a megujitott magyar nyelv és lyra némely szembeszökő reminiscentiái, például a 87-dik lapon „Csendes álomért jövünk“ kezdetü dal, s a 90-dik lapon az öreg pásztor beszéde stb. Azonban némely részek a régibb alakra emlékeztetnek.
13. Kikindai. A benne előforduló egyházi énekek a megelőzőkben mind megvannak, azonban a végső ének nem egyházi, hanem sajátságos vegyülete az egyházi és világi elemnek, gondolatban és hangban egyaránt. -537-
Nyomdahiba:
101. lap 7. sor emlőmbe helyett olv. emlőbe.
14. Helynélküli. A 103-dik sor: „Hallod, pajtás, szárazfa“ igy is mondatik: „Hallod pajtás, gurgulya“ s ez jobb is, mert inkább a gloriára vonatkozó szójáték, mint a „szárazfa.“ A 105-dik lapon a 18-dik sorban: „Az erdőben“ stb. népdaltöredék. Az egyházi énekek az előzőkben is előfordulnak, kivévén a „Betlehem pusztájában“ kezdetűt, mely szintén annak látszik. A 107-dik lapon „Megtérek hát én is“ kezdetű dal a Gvadányié. (A mostan folyó országgyülésének satyrico-ritice való leirása. Lipsiában, 1791. 286. lap.)
Nyomdahibák:
105. lap 26. sor Mert a barmok pajtásában olvasd: pajtájában.
106. lap 9. sor Mincs helye, olv.: Nincs helye.
107. lap 10. sor A napnak szekerét olv.: kerekét.
15. Csikszéki. Ez a második mysterium, melyben József és Mária mint játszó személyek föllépnek (lásd 6. sz.) Azonban mig ott csak hallgatnak, itt ugyszólva a cselekvény expositóját képezik. A király, alkalmasint Heródes, itt a házigazda szerepét játsza s nem hajlandó szállást adni a szent párnak. E jelenethez egészen hasonlót találhatni Weinholdnál (111–113. l.), a különbség csak az, hogy ott a házigazda valóságos vendéglős. Lexernél is találhatni egy hasonló jelenetet (275. l.) A párbeszédek nagyrésze élénk és népies, azonban a monologok igen tudákosan elmélkedők s ugy látszik ujabb csinálmányok. E mysterium közlője a benne előforduló oláh párbeszédet ugy irta le, a mint azt a székelyek kiejtik. Nem tartjuk feleslegesnek Joannovits György, jeles nyelvészünk, utmutatása szerint a szöveget szabatos oláhsággal közölni, s a forditásban ejtett hibákat utólag megjavitani. -538-
A 117-dik lapon:
Bukur.
Szkulácz mintunás pèkurárj.
Barbu.
Cse je?
Bukur.
Dar’ v’am szpusz.
Krisztósz, mèj fèrtáte!
Barbu.
Ba nu Krisztósz; numaj kokósu o kukurigát.
Bukur.
Dar’ voi tocz aicsia. (Hát ti itt mindnyájan.)
Továbbá a 118-dik lapon:
Nikoláje.
Szkoalè mèj fèrtate, szkoalè mèj vén ungjás; lukru jeszte; du te acoló. (A szöveg alatti fordítás jó, de a „lukru jeszte“ csak annyit jelent, hogy „dolog van ám!“)
Mosu.
Cse je?
Mosu.
Asá szè fiè, si laszè szè aducà káji mèj!
Majd a 121-dik lapon:
Bukur (Barbuhoz.)
Hajdè la Betlehem, Barbule! („Jerünk Betlehembe Barbu.“ A Barbule valamint a szövegben Mosule, Bukuró vocativusban vannak.)
Barbu.
Cse? je departe? (Micsoda? Messze van?)
A 122-dik lapon:
Bukur.
Nu je departe; numai aicsia.
Barbu.
In Kate zile potem azsundzse? -539-
Bukur.
In doaè zile si zsumètate.
Barbu.
No bine, bine.
A 123-dik lapon pedig:
Szuflà jó fèrtate, szuflà szè ne moi. (Fujjad jó pajtás, fujjad, hogy meglágyits minket.)
S végre a 124-dik lapon:
Bukur (folytatólag.)
(Hopp, tánczolj Tódorka, légy vig s csókolj meg. Hopp, hopp!)
Mosu.
Szuflà, sze ne moi.
Mosu.
Szuflà, sze ne moi.
Mosu.
Dèsztul.
1. Orosházi. Katholikus egyházi énekkel kezdődik s tulajdonképen csak e résznek van egyházias jelleme. Vizkereszti játékainkból kiveszett a drámai elem s mit régebben tettek, azt most csak eléneklik. A többi rész csak tréfa, melyet gyermek rigmussal végeznek be.
2. Hódmező-vásárhelyi. Ez is egy katholikus énekkel kezdődik, de itt már a Krisztusnak adott ajándékok elősorolása is hiányzik s mig az előbbiben a hagyományos nevek megtartattak, itt már ezeket sem találjuk. A szerecsen -540- király beszédéhez, melyben magát bemutatja (132. l.) hasonló található Weinholdnál a 123-dik lapon:
Az eszkimó király végzi be a játékot, ki ugy látszik legkisebb termetü társai közt s egy tréfás gyermekdallal bucsuzik el.
E szakasz cziméből készakarva hagytuk ki a „románcz“ szót. Azt hiszszük, hogy a ballada és a románcz között inkább nemzetiségi különbség van, mint műfaji. A mit északon balladának neveznek, az a déli népeknél románcz. A különbség köztök olynemü, a minőt az északi és déli népek lyrai és drámai költészete között is tapasztalunk. S ha itt bizonyos sajátságok miatt nem alapitunk meg külön műfajt, miért tennők azt egyedül a románczra nézve? Az igaz, hogy a spanyol románczban gyakran tulnyomó az epikai vagy lyrai elem, de nem találkozunk-e hasonló jelenséggel az északi balladák gyüjteményeiben is, s nincsenek-e spanyol románczok, melyek keveset különböznek a balladától? E mellett mind a balladák, mind a románczok közé nem vegyül-e egy csoport oly költemény, mely több mint dal, kevesebb mint ballada vagy románcz? Vajon ezeket is mint külön műfaj képviselőit külön névvel jelöljük? Greguss a balladáról irt jeles könyvében,131) melyben a balladát és románczot mint külön műfajt igyekszik megalapitani, ezeket is mint külön műfajokat tárgyalja s románczos -542- vagy balladás képeknek nevezi. Ez elnevezés illik is sok költeményre, de nem illik sok másra. Mind a nép-, mind a műköltészetben bármely műfajnak számos al- és válfaja van, melyeket nem szokás, de nem is szükség külön névvel megjelölni. Hány oly költeményt olvasunk, mely több mint dal, de kevesebb mint óda; hány szinmüvet látunk, mely kevesebb mint vigjáték, de több mint bohózat; s a költői beszély nem gyüjtő czime-e egy csoport különböző válfaju elbeszélő költeménynek? A népek és egyesek szelleme épen ugy módositja a műfajokat, mint válfajokat teremt, de azért ritkán változik a név, annyival inkább, mert oly művek, melyek valamely mű- vagy válfaj legjellemzőbb sajátságait, a tökély magas fokán, mintegy gyupontban egyesitik, mind a nép-, mind a műköltészetben felette ritkák, s ezért a legszorosb értelemben vett név mindig csak kevesekre illhetnék.
Ennyit a czim igazolására. A mi magukat a müveket illeti, itt is mint minden gyüjteményben, a balladák számát felülmulják a rokonnemüek. De balladák is meglehetős számmal vannak s köztök nem egy kitünő. A ballada a lyrai, epikai és drámai elem sajátságos vegyülete s tökélye e vegyület aránya- és módjától függ. Ha a lyrai elem tulnyomó benne, többé-kevésbbé lyrai költemény marad, ha az epikai vagy drámai elem vesz erőt rajta, költői beszélykévé válik. A három elemnek egymást nem csak mérsékelnie, hanem át is kell hatnia. A lyra a dallamosság és hangban nyilatkozik kiválóbban; az epikai elem elveszti nyugalmát, lyrai erőszakosság- és drámai gyorsaságba olvad; a drámai elem, hol lyrai felkiáltások, hol epikai töredékek segélyével rejtélyesen, sejtetőn fejlődik s egy-egy szakgatott magán vagy párbeszédben világitja meg hol a küzdő szenvedélyeket, hol magát a bonyodalmat, mint a villám az éjbe sülyedt tájat. Jellemzőn mondja Greguss a balladáról, hogy az dráma dalban, bár e meghatározás az epikai -543- elemet mintegy mellőzni látszik. Valóban a ballada müformája dióhéjban a drámáé, a lyrai és epikai elemek vegyületének módositó hatása alatt. Négy formát különböztethetni meg, melyek mindenikére e gyüjtemény is kitünő példányokat nyujt. Az első az, midőn a ballada végig átfutja a drámai fejlődés főbb mozzanatait, az expositiót, bonyodalmat és katasztrófát. Ilyenek e gyüjteményben: 1–6. Molnár Anna; 9–11. Királyfi; 11–13. Szilágyi és Hagymási 20. Kőmives Kelemen. A második már a bonyodalom közepébe vág s ugy siet a katasztróf felé. Ilyenek: 7–9. Barcsai; 13–18. Lándorvári Dorka; 18–20 Pálbeli Szép Antal; 25. Kis Julia. A harmadik a katasztrófon kezdődik, mely egyszersmind megvilágitja az egész bonyodalmat. Ilyenek: 40. Igacs Ruzsi; 53–55. Kuris Pista; 57. Szücs Marcsa. A negyedik végre szenvedélyes magán vagy párbeszéd, mely mintegy lyrai utóhangja a már eljátszott drámának. Ilyen: 39. Siroki erdőben.
Gyüjteményünk magyarországi és erdélyi, különösen székely balladái közt nem csekély különbséget vehetni észre, tartalomra és külformára nézve egyaránt. A magyarországiak szinhelye csak a kunyhók és puszták vagy legfeljebb a népmesék világa; az erdélyiekben némi történeti háttért vehetni észre s néha lovagokról, várurakról emlékezik, mint Szilágyi és Hagymási, Barcsai vagy legalább is szabad hajdukról, mint Molnár Anna, Biró Anna-ban. A külforma különbsége is szembeötlő. A magyarországiak, kivált az alföldiek, sokkal dallamosabbak, mint az erdélyiek; amott a lyrai versformák uralkodnak, itt az epikaiak; amazok versszakosak és rímesek, emezek gyakran versszak és rím nélküliek, s megelégesznek a sormetszet, hangsuly, betürim s a gondolat rhytmusával. Ez utóbbi körülmény régiségük mellett bizonyit, mert hogy költészetünk eredetileg csak a rhythmus báját ismerte s minden afféle mint rím és mérték csak esetleges lehetett, Arany János fejtegetései -544- után132) alig szenved kétséget. Arany a gondolat rhytmusának három főmódját különbözteti meg: az ellentétest, összerakót és párhuzamost. Mind három nyomát megtalálhatni e régibb balladákban.
Az ellentétes mód az, midőn ellentétes gondolat képezi a vers elő és utórészét.
E módnak különböző változatai vannak; egyik a szebbek közül az, ha a vers második része az elsőt ismétli, egy szó változtatásával, mely már magában ellentétet képez.
Néha az ellentét némi haladványnyal (progressio) egyesül. Már a fennebbi példában is vehetni észre ilyest. A következőben még észrevehetőbb.
A „Bándi urfi“ czimü (30. sz.) ballada vége szintén ilyen.
Az összerakó mód az, midőn rokon eszmék soroztattatnak egymás mellé s a sorozásban némi haladványt vehetni észre.
Figyelemre méltó, hogy az ismétlés a sornak majd mindig első ütemét képezi, a haladvány pedig a másodikat, -546- s inkább subjectiv, mint objectiv; a lélekállapotból, a helyzetből foly. Molnár Annának első a házi békeség, azután férje szerelme, legbecsesebb gyermeke. A zsivány neje megunta jó reggel felkelni, fázik folyó vizre menni és borzad véres ruhát mosni.
Néha a gondolat haladványa az időével egyesül s a haladvány utolsó foka egyszersmind ismétlődik, mi aztán még élesebb rhythmust hangoztat.
A párhuzamos mód az, midőn a vers elő- és utórészét ugyanazon gondolatnak más szókkal ismétlése alkotja. Gyakran itt is vehetni észre némi haladványt.
A gondolat rhythmusának e három módját néha egyesülve találjuk, leggyakrabban az összerakót és párhuzamost. E két utóbbi jellemzi leginkább régibb népköltészetünk maradványait. Hunfalvy Pál legujabb munkájában133) a gondolat rhythmusát, értvén alatta a párhuzamos módot (parallelismus), az ugor-fin s igy a magyar népköltészet kizáró sajátságának nevezi. Ez talán egy kissé merész állítás. A gondolat rhythmusa többé-kevésbbé minden népköltészet sajátsága; megtaláljuk az árja és sémi nyelvekben is. Hiszen az ősrégi héber költészet egyedül a gondolat rhythmusán alapszik és hiu kisérletnek bizonyult be mindazok törekvése, kik mértéket véltek benne feltalálni. Csak arról lehet szó, hogy a gondolat rhythmusának valamely módja egyik népköltészetben inkább kifejlődött, mint a másikban, -548- a rhythmus más elemeit háttérbe szoritotta s ennyiben jellemző sajátságává lőn. A finn és vogul népköltészetben a párhuzamos mód egész a betegségig kifejlett s innen a Kalevala a legbővebb beszédű a népeposzok között. Hogy a magyarban is uralkodóbb volt, mint jelenleg, e gyüjtemény és Kriza „Vadrózsái“ régibb költeményei egyaránt bizonyitják, s igy a rhythmus és nyelvrokonság egymást támogatására szolgálnak.
A ballada lyrai eleméhez tartozik a refrain. Minél divatosb ez valamely nép lyrai költészetében, annál inkább megtalálhatni a balladában is. Innen az angol balladákban gyakoribb a refrain, mint a spanyol románczokban. A magyar népdalokban ritka, helyét réják pótolják, egyes indulatszók, kurjantások, mint: hajahaj, csillagom, galambom, eszemadta, stb. Balladáinkban is ilyesmit tapasztalunk. A refrain meglehetős kivétel, de hogy megakad egy-egy, bizonyitják gyüjteményünk Albert Jóska (238. l.) czimü balladája, melyben a refrain két sorra terjed ki, bár a két végső versszakban egészen elmarad, továbbá a Pozsonyi kisasszony (232. l.) czimü genrekép, a Párjavesztett gerlicze (22. l.) és A molnár inasa (188. l.) czimü lyrai képek, melyekben a refrain minden versszakon végig huzódik. Némikép rokon a refrainnal, bizonyos ismétlés, ráütő rímmel, hol párhuzamos, hol összerakó módon, melylyel némely ballada versszaka végződik. Ilyenek Ugron János (186. l.) Arab (191. l.). Szőcs Marcsa (212. l.) Például:
A Királyurfi czimü ballada egy részében a trallala szabályos ismétlése olynemü réjás refrain, minőt népdalainkban is tapasztalunk; a többi részben a negyedik sor a harmadik sor pótló kapcsolatában szabályosan ismétli a másodikat, s e refrainszerü ismétlés mintegy a rímet pótolja.
Figyelemre méltók még e balladák külformájában bizonyos hol elbeszélői, hol lyrai közhelyek, melyeket kevés változtatással egyik a másiktól kölcsönöz. Az elbeszélői közhelyek ugyanegy balladában is többször ismétlődnek. A Szilágyi és Hagymási (158. l.) czimüben:
„Felelnek e szóra két magyar urfiak“ háromszor-négyszer előfordul. Ugyanezt találjuk kevés változtatással a „Legszebb virág“ czimüben is (182. l.) stb. Az ily elbeszélői közhelyeket a népeposzokban is megtalálhatni. Az öngyilkos páthoszos lyrai monologja.
„Vérem a véreddel egy patakba folyjon“ stb. négyszer ötször is előfordul gyüjteményünk balladáiban. A szeretők sírján növő és ölelkező virágok szintén ily közhely, melylyel itt és Kriza gyüjteményében nem egy ballada végződik. Ugyanezt mondhatni az átok különböző változatairól. Azonban ideje áttérnünk az egyes balladákra.
1–5. Molnár Anna. Az első ó-székely balladát, „Barcsai“-t Nagy Lajos közölte 1858-ban a „Kolozsvári Közlöny“ tárczájában, széptani szempontból Erdélyi János méltatta a „Szépirodalmi Közlöny“-ben (szerk. Szelestey L. 1858. Pest). Molnár Anna első változata, mint második ó-székely ballada, az erdélyi muzeum-egylet ülésén mutattatott be 1860-ban. (Adalék népköltészetünkhöz. Budapesti -550- Szemle IX. k. 1860.) A többi változatok az 1864–65-diki „Koszorú“-ban jelentek meg (szerk. Arany János). A változatok két elsője és három utolsója közt nem csekély különbséget vehetni észre, sőt a rokonabb változatok közt is van eltérés. Az első változatban Molnár Anna leginkább csak szerető anya, kinek gyermeke mindennél előbb való, még férjénél is. Az elrablott és férfiruhában visszatérő nő, kit férje kóbor vitéznek tart, nem fedezi föl kilétét, hogy a viszonlátás felindulása, kérdezősködés ne vonhassák el gyermekétől, ki oly rég nem szopott s azóta mindig sir. Gyöngéd csellel borért küldi férjét s azalatt, mig ez odajár, megszoptatja fiát. Gyöngédsége még más vonásban is nyilatkozik. Midőn hivja Ajgó Márton, nem mondja, hogy nem szereti, nem szidja össze, mi némi kaczér szinezetet adna vonakodásának, a legbájosb naivsággal mentegetőzik: nem mehet, mert csendes háza, jámbor ura és karon ülő kicsi fia van neki. Oly mentség, melyről azt hiszi, hogy ellenállhatlan. Fogalma sincs arról, hogy férjétől és gyermekétől megválhassék a nő s lehessen oly ember, ki ezt kivánni képes. Később a fa alatt szintén nem átkozódik, nem tűz össze rablójával, sőt azt nem is ő gyilkolja meg, hanem a véletlen. A második változat Annájában is az anyai szeretet a legfőbb vonás, de már erélyes és számitó nő. A veszélyben nem veszti el lélekjelenlétét és megöli a rablót. Otthon, mihelyt az anyai szeretet ösztönének eleget tesz, férje kedélyállapotának kipuhatolásához fog s addig föl nem fedi magát, mig ez meg nem igéri, hogy nem fog megharagudni rája. A harmadik, negyedik és ötödik változat Annája már nem elrablott, hanem elcsábitott nő, kit a csalódás s az anyai és női kötelesség megsértése miatti lélekfurdalás vezetnek haza. Az ötödik változatban a terebély tölgy- vagy bükkfát czitromfa váltja fel, mely ugy látszik csak czifrálkodó különösség, mint népdalainkban a czédrusfa. Az első változatban hiányzik a felakasztott hat leány, azért -551- nem is érthetni, miért mász fel a fára Ajgó Márton. A többi változat mindenikében benne van. Azt érthetni, hogy Ajgó Márton elrablott és megunt kedveseit megöli, de azt már bajosan, hogy miért akasztja őket egymás mellé a fára. Ugy látszik, hogy a népi naiv phantasia e plasztikai képpel akarta tudtára adni Molnár Anna jövendő sorsát. Balladánk e vonása nem egyedül áll a népköltészetben. Egy német balladában szintén megtalálhatni, melynek tárgya különben is rokon a mienkkel. Czime: Ulrich und Aennchen (Hausschatz der Volkspoesie. D. L. B. Wolf. Leipzig 1853. 173. l.). Ulrich szintén elcsalja Annát az erdőbe s egy fa alatt fejét ölébe hajtja. Anna sirni kezd, mert a fenyőfán tizenegy akasztott leányt lát függeni. Sejti, hogy a tizenkettedik ő lesz. Sejtelme teljesül. Halála előtt háromszor segitségért kiált. Istent, atyját és testvéreit hivja segitségül, kik megjelennek s elfogják Ulrichot. Anna sírba, Ulrich kerékre jut; Annának a mennyben angyalok énekelnek, Ulrichnak a hollók.
A mint látszik e ballada kifejlődése egészen más, mint a miénk. Egy Toma czimü oláh ballada e tekintetben sokkal rokonabb. (Poesia popurola ballade, culese si corese de At. Mariaru Marienescu Pest a 1859.) Tamás (Toma) szeretőjét Johannát (Jona) elszökteti. Egy heti vig élet után midőn egy fa árnyékában nyugosznak, Johannában fölébred a lelkiismeret és vádolja, hogy elhagyta kereszteletlen gyermekét s fél a szent kereszt boszujától. Tamás megcsókolja, selyembe öltözteti, szekérre ülteti. „Menj hát, láss gyermeked után, békülj meg férjeddel. A mi minket illet, hallgass, mondd neki, hogy négy lovat szereztél számára, holnap én is utánad indulok és visszaveszem lovaimat.“ Midőn a nő haza érkezik, férje az udvaron épen fát vág a tüzre. „Jó estét! – mond Johanna. – Elsötétedtem, nem adnál-e szállást?“ „Szívesen, – felel a férj, ki a már sötét alkonyban nem ismert reá, – de lásd, kereszteletlen csecsemőm -552- van, nincs ki szoptassa, egész éjjel sir.“ „Azért elalhatom, a gyermeksirás engem nem zavar meg.“ „Ha gondolod, hogy aludni fogsz, szivesen befogadlak.“ A nő bekötvén lovait a pajtába, a szobába lép. „Talán meghalt e szegény gyermek anyja, hogy még nincs megkeresztelve, és senki sem szoptatja?“ „Oh nem – felelt a férj – hanem elszökött szeretőjével.“ „Hátha visszajőne – folytatta a nő – mily halállal végeznéd ki, szalmán égetnéd-e meg, vagy halálra vernéd?“ „Se szalmán nem égetném meg, se halálra nem verném, mert akkor volna, ki gyermekemet szoptassa, hanem szeretőjét csakugyan hosszába fektetném.“ „No ha ugy im itt vagyok, haza jöttem gyermekemhez, anya vagyok, te atya. Csak a vásárban jártam s onnan négy szép lovat hoztam neked, jer nézd meg csak.“ Kiindultak a pajtába, hát ott már Tamás eloldotta a lovakat s vitte. „Állj meg Tamás, te gonosz ember, ki megrontottál!“ – kiáltá a férj s ugy megszurta vasvillájával, hogy szörnyet halt.
E rokonsági körülmény az oláh balladával egy pár oláh irót merész állitások- és vádakra ragadott. Már az első változat közlése alkalmával kétségbe hozatott Molnár Anna eredetisége. (Budapesti Szemle 1860. IX-dik kötet 300. l.) Midőn a többi változatok is napfényre jöttek, Grozescu Julian azzal vádolta a gyüjtőket, hogy oláhból forditják az ó-székely balladákat (Fővárosi Lapok- Szerk. Vadnai K. 1864. I. félév.) mit azonban akkor Arany László Szabó és mások is megczáfoltak (Pesti Napló, 1864. I. félév 118. sz. Koszorú, 1864. II-ik félév 2-ik sz.) Ugy hiszszük, ujabb czáfolatra kár szót vesztegetni. E balladák népi eredete minden kétségen felül áll, s legfeljebb az lehetne a kérdés, hogy melyik nép kölcsönözte a másiktól, hol rejlik a rokonság oka, az átszivárgásban-e, vagy a népköltészet egységében? E kérdés bajosan dönthető el; annyi bizonyos, -553- hogy mind a három ballada, a német, magyar és oláh egykép magukon hordják az illető nép szellemét.
Figyelmet érdemel, hogy e változatokban gyüjteményünk balladái közt legtöbbször fordul elő a betürím (alliteratio).
E sor: „Hivta, nem jött, elrabolta“ jellemzőn fejezi ki a rablás erőszakos gyorsaságát s keveset enged Caesar „veni, vidi, vici“ hires mondatának.
A burus annyi mint terebély, boruló ága fa, a boru vagy buru szótól. A Nagy Szótárban nincs meg. E szóban az o-t u-nak nemcsak a székely tájszólás ejti, hanem a dunántuli is; Zrinyi még u-val irta: „Imitt félholtan vitéz vitézre burul,“ XV. ének 74. v, Egyébiránt a burok szó, melyet minden tájszólás egykép ejt, a bur gyök mellett látszik bizonyitani. A második változat már burkos fát emleget, mely ugyanazt teszi, a mit a burus fa.
Nyomdahibák:
142. l. 14. sor. Hát szép leányt olv.: Hat.
– l. 17. „ Megdobban a olv.: megdobbana.
– l. 18. „ S megcsordul a olv.: megcsordula.
6. Boriska. A török uralom idejéből való s némikép rokon „Fogarasi István“ székely balladával, melyet Kriza közölt a „Részvét Könyvé“-ben (szerk. Gyulai P. Pest, 1863. 243. l.). Ebben Fogarasi eljegyzi hugát a török császárnak, de a leány inkább betegséget és halált ohajt, -554- mintsem a hárembe menjen. Isten meghallgatja kivánságát, meghal. A török császár eljő a leányért s a halottat el akarja vinni, hogy fényesen temettesse el. Fogarasi nem engedi, ő is el tudja fényesen temettetni.
A mi balladánkban, ugy látszik, a mostoha anyja adja el leányát török martalóczoknak. Legalább a leány azt hiszi, hogy megmenthette volna. Mind két ballada igazolja, hogy a török elleni gyülölet oly nagy volt a nőkben, mint a férfiakban, mindenütt, hol együtt lakott mozlim és keresztyén. Eger ostroma emlékezetes példája annak, hogy a keresztyén nő készebb volt meghalni, mint török kézre jutni. A Magyarországban lakott török nemcsak a be nem hódolt részekben tett rabló kalandok alkalmával rabolta seregesen kivált a nőket, hanem a hódolt részekben is; a mely keresztyén nő megtetszett, erőszakkal elvitte épen úgy, mint a keresztyének bármely más tulajdonát, mely neki megtetszett. „A keresztyén nőkre nagyon leskelődik a török, irja Thury Pál, tolnai protestans pap. Ha önkényt nem követte a nő, a török biró elébe ment s erősité, hogy megöli magát, ha hozzá nem adják a nőt. Ha az ily nő férjtelen volt, a Kadi odaitélte neki. Ha a férjtelen keresztyén nő egy almát fogadott el a töröktől s ez be tudta bizonyitani, hasonlókép neki itélték. A hódolt falukon erővel is elvitt a török egy-egy asszonyt vagy gyermeket, ki megtetszett neki.“ (Lásd: Salamon F. Magyarország a török hóditás korában. Pest, 1864. 242–243. l.)
Mit látsz-e alatta? = Látsz-e valamit alatta; összehuzás és inversio egyszersmind.
7–8. Barcsai. Az első változatot lásd Kriza gyüjteményéban (Vadrózsák. Székely népköltési gyüjtemény. Kolozsvár, 1863. 192. l.). Ez balladaibb menetü, mint a mi -555- két változatunk, azonban a legfőbb különbség a mi első változatunk és a Krizáé között az, hogy emez a boszuálló férj lelkifurdalásán végződik, amaz ellenkezőleg a kielégitett boszu legszilajabb kifejezésével. A harmadik változat a leggyöngébb. Némikép rokon velük a spanyol Don Alberto, melyben a féltékeny férj szintén visszatér a vadászatról s a bünös nő a mienkhez hasonlón menti magát. (Lásd E. Geibel: Volkslieder und Romanzen der Spanier. Berlin. 1843.)
Hét asztal vendégnek vigan gyertyát tartasz… E kifejezés megégetést jelent, de hogy minő eszmei rokonságnál fogva, bajos kimagyarázni.
Gyantáros ház fö’de. Gyantár annyi mint gyanta, fenyőszurok, növény mézga, a gyantáros = gyantával bevont.
„Ne menj, apám, ne menj, aj ne menj hazól ki.“
Az aj hol haj, hol jaj, hol pedig ej ejnye stb. értelmében többször előfordul a székely népkölteményekben. Müköltészetünk a német után az oh és haj helyett többé-kevésbbé az ah-t használja. Ennek sehol sincs nyoma a népköltészetben, sőt a magyar közbeszéd ah-ja nem is érzelmes felsohajtást, hanem csak csodálkozást jelentő indulatszó, Hazól = hazul, eredeti, régies alakjában.
„Csak kihengeredék belőle Barcsai.“ – A csak itt az ime, hát értelmében használtatik mintegy rámutató élénkités végett. A régi nyelvben is megtalálhatni a csak ily használatát. A Lugossy-codexben a szamosmelléki névtelen „Adhortatio mulierum“ czimü kőlteményében többször előfordul (Toldy: M. Költ. Kézikönyve, I. 62. l.)
A csak-nak még más jelentése is van, ha ismételtetik, midőn aztán folytonosságot fejez ki. Kivált a népmesékben sokszor előfordul: csak ment, csak mendegélt. Nem -556- ártana, ha nyelvészeink a csak használatának különböző árnyalatait összeszednék; a Nagy Szótár csak a legközönségesebb jelentését jegyezte föl.
Vaj azt választod el = vagy. Ezt egész Erdélyben igy mondják. Ugy látszik, hogy a vaj a vagy-nak eredeti, régies alakja; a j megerősödése gy-vé oly hangtörvényen alapszik, melyre nem nehéz példákat találni: igy lett a hajma = hagyma, sőt igy kellett a létigében a volok, valok eredeti formának előbb vajok-ra, azután a mostani vagyok-ra átváltozni. Lásd bővebben Arany J. értekezését a „Vajon kérdéséről.“ (Koszoru 1865. I. félév 570. l.)
9–10. Királyfi. Lásd változatait Erdélyinél (Népdalok és mondák. Pest. 1846. I. köt. 373. l.) továbbá Szininél (A magyar nép dalai és dallamai. Pest, 1865. 40–41. l.) Minden alapeszméje és tárgya ugyannaz, csak a formában mutatkozik némi különbség. A királyfi, ki szegénynek öltözve keres magának feleséget, a népmese régi kedvencz tárgya. E ballada a legrégiebbek közé tartozik mind tárgyánál mind formájánál fogva.
11–12. Szilágyi és Hagymási. Ez a harmadik ballada, mely a török időből maradt reánk s ugy látszik, a legrégibb. Már 1571-ben feldolgozta egy névtelen verselő „Szilágyi Mihály és Hagymási László“ czime alatt (Lásd a M. T. Akademia birtokában levő Csoma-codexet. Kiadta Toldy kétszer: Magyar költői régiségek. Pest. 1828. A M. költ. k. könyve. I. köt. Pest, 1855. 114–118. l.) Gegő Elek tesz először emlitést, hogy e monda a nép ajkán is él. (A moldvai magyar telepekről. Buda, 1838. 80. l.) „Figyelemre méltó népmondák és dalok itt is (t. i. Moldvában) ugy nincsenek, mint e szempontból szegény Erdélyben (?) Minden nyomozásom és kutatásom után a számtalan „Egyszer volt, hol nem volt“ összefüggetlen (?) mesék között még olyat sem találtam, mint a kunfalvi (tulajdonkép Kománfalva, oláhul Komineste) öreg Csákié, ki elbeszélé, -557- mikép esett törők rabságba két kenyeres pajtás – nagy Szilágyi Miklós és nagy Hagymási László, két gerezd szőlőért; mint szabaditotta ki a császár leánya aranyokkal költő pénzzel és zabos lovakkal ellátván, velök szép Magyarországba szökendő. Folytatta hogyan küldött vitézeket utánok a császár s mint védték a szökevények azok ellen magokat, főleg nagy Szilágyi Miklós ugy vagdalkozván, hogy egy elmenésben gyalog ösvényt, visszajövetelben szekérutat vágna. Elvégre midőn a határhoz értek, mint akart a két magyar urfi karddal osztozni a császár leányán, kinek esengésére Szilágyi nem markola kardot, megvallván, hogy neki is van otthon gyürüse, jegyese.“ Midőn 1845-ben mint diák, szülőföldemet, Erdélyt beutaztam, a Székelyföldön, Oláhfaluban én is hallottam e ballada nehány sornyi töredékét a korcsmában egy ittas öreg székelytől. Le is jegyezten, de az utban elveszett. 1858–62-ig, mikor ismét Erdélyben laktam, sokat vadásztam e balladát, de nem tudtam nyomára akadni. S ime 1864, juliusában Szabó Károly az erdélyi muzeum könyvtárnoka arról tudósit, hogy nyomába jutott e ballada mintegy 60 sornyi töredékének, s egyszersmind érdekes jegyzetekkel be is küldötte hozzám a „Koszorú“ számára, hol meg is jelent (1864. II. félév.) „Kaptam e töredéket – mond Szabó Károly – Csik-Sz.-Mártonból Becze Józseftől, több érdektelen vagy csekély becsü másolatokkal együtt, melyek hozzávetőleg mind a század elején, ezelőtt 40–45 évvel lehettek leirogatva. Maga e ballada-töredék egy külön féliv durva papirra van irva, e czimmel: világi ének; az irás a leggyakorlatlanabb kezet árulja el s a ballada verssorai nincsenek kikezdve, mintha az egész prózában volna irva; magyar helyesirása oly gyenge, hogy első pillanatra meg lehetünk győződve, hogy a leiró, ki e világi éneket hihetőleg emlékezetéből jegyzette papirra, csekély iskolázottságu közrendü székely volt. Hihető, hogy ő e ballada végét, miután a féliv papir -558- betelt, más darab papirra irta le; e folytatás azonban a velem közölt dirib-darab iratok között nem volt található, de nem lehetetlen, hogy gondos nyomozás után Csikból még előkerülhet. Ha összehasonlitjuk a csiki másolatból napfényre jött ó-székely balladát a Gegő által közlött moldvai népmondával, melyről nagyon helyesen jegyzette meg Toldy Ferencz: „Igen sajnálhatni, hogy Gegő e mondát egész terjedelmében s az elbeszélő saját szavaival nem közlötte, nem csak a variansok és pótlások szorosb ismertetése s a népies zamat kedvéért, mely már e rövid vázlatot is érdekesiti helyenként, hanem a történet korának biztosb meghatározhatása végett is.“ Feltünő a Szilágyi keresztneve, mely itt Miklós, – a kettőnek azonságáról vagyis helyesebben a moldvai népmondának az ó-székely balladából eredtéről teljességgel nem kételkedhetünk. Mert nemcsak az elbeszélés menetele egy és ugyanaz, hanem a monda jellemző szavait és sorait is feltaláljuk e balladában; csak „zabos lovak“ kifejezés van emebben „nyergesre“ változtatva. Mindegyikben a hős neve „nagy Szilágyi Miklós,“ eltérőleg az 1571-ben egy szendrei névtelen által irt költeménytől, melynek alapján irta Vörösmarty balladáját, hol e név Szilágyi Mihály. Mily régi eredetü e népballadánk, kitetszik onnan, hogy tárgyát már 1571-ben Szendrő várában egy névtelen ifju, mint költeménye végsorában adja, „egy poetának ő verseiből“ vette és dolgozta át. E költemény, melynek meséje balladánkéval összevág, szerkezetre és mübecsre nézve semmivel sem áll fennebb XVI-dik századi verses históriáinknál, melyeket latin iskolában növekedett költőink irtak. Mint azokban, ugy ebben is a népies felfogás elevensége, naivitása el van veszve, az eredeti magyar népnyelv varázsa meg van törve, a népies előadás zománcza elhalaványodva, ugy hogy nézetem szerint a szendrei névtelen müvét költői értékre nézve eredeti népballadánkhoz hasonlitani sem lehet. -559- Toldy kézikönyvében azt a gyanitást mondja ki, hogy e költemény egy eddig elhangzott vagy legalább közismeretre nem jutott szerb népének után készült, a hova az előadás menetele, a hely, hol a magyar szerző azt készitette s a katasztróf scenája, melyet hihetőséggel a magyar-szerb határra tehetünk, mutatni látszanak. E véleményt, kivált a székely ballada napfényre jötte után, melynek szerb népénekkel bizonyosan semmi köze, nem merném elfogadni, mert a mese helyszine a költemény szerb eredetére nem bizonyság; a hely pedig, hol a költő költeményét irta t. i. „Szöndörő vára“ kétes, miután Szendrő vára nemcsak Ráczországban, hanem Borsodvármegyében is volt, melyet 1571-ben, a török-magyar világban, őseink a török ellen végvárnak használtak.“ Nem sokkal azután Szabó Samu a nép ajkáról leirva, szintén a „Koszorú“ számára (1865. I. félév, 257. l.) beküldötte az egész balladát, melynek végkifejlése egy a Gegőével, de eltér a szendrei névtelenétől, a mennyiben ez utóbbiban itt Hajmási a párbajban elesik. E tragikai vég sokkal költőibb, mint amaz.
„Nem bánom, nem bánom, ha megvagdalkozonk.“ Az onk az unk-nak közép magyar nyelvbeli formája. A többiben az uj magyar nyelv szerinti ragozást találjuk; e szóban épen maradt a régi maradvány.
13–17. Lándorvári Dorka. E ballada itt közlött öt
változatához még kettő járul: a hatodik „Homlodi Zsuzsánna“
(Kriza közleménye. Fővárosi Lapok. 1864. I. félév); a
hetedik e gyüjtemény II. kötetében, gyüjt. Török Károly. E sok
változat a ballada kedveltsége mellett bizonyit s hogy különböző
vidékeken is éneklik, mutatja, hogy nemcsak a székely bérczek a
magyar balladák hazája, hanem az alföldi sikon, a Mátra tövénél, a
Balaton partjain is számos ballada kallódott el, vagy lappang ma
is. Az Eger vidékéről, Baracskáról és Kun-Szent-Miklósról beküldött
változatok hangja, stylje, verselése rokon a székely változatokkal,
-560- mi azt sejteti, hogy a magyarországi
régibb balladák keveset különbözhettek a székelyektől. E változatok
meséje ugyanaz, inkább csak a név változik s a végkifejlésben tér
el egyik (14. sz.) a többítől, a mennyiben a levélküldéssel
megszakad s a tragikai vég hiányzik. Legszebb a harmadik változat
(15.) Lehetetlen
volna,
Hogy az ég az
volna,
Ha az én
Zsuzsánnám
Most fekünnék
halva.
Egyszerü és igaz pathosz. Az ifju nem
hiszi, hogy kedvese meghalt, mert akkor nem lehetne oly derült az
ég s megszünt volna az isteni gondviselés.
Az egyik változat (13) vége hasonlit a Kádár Katáéhoz (Kriza Vadrózsák. I. köt. 4. l.)
Rokon e balladával „Der Graf und die Magd“ czimü német
népballada. (Wolff. Hausschatz der Volkspoesie. 178. l.) Itt
a gróf szolgálóját csábitja el és haza küldi. Midőn a leány
hazamegy, anyja épen ugy szólitja meg, mint a magyar balladában:
„Bist du wilkommen, lieb’s
Töchterlein,
Wie ist es dir
ergangen,
Dass dir dein Rock vorne so
klein,
Und hinten viel zu
lange?“
A leány gyermeket szül és meghal. A
gróf ezt megálmodja s bünbánón felkeresni indul kedvesét, kit épen
temetnek. Megállitja a menetet, kedvese koporsójára borúl és megöli
magát.
18–19. Pálbeli Szép Antal. Egyik legeredetibb s legritkább faju balladánk. Az ifju naiv halálvágya, az anya tréfás vigasza és cselszövénye jól öszhangzanak a derűlt -561- kifejléssel. Megértését első olvasásra zavarhatja a fiam kifejezés, melyet Ilona anyja leányának mond, de ez nem uj dolog a népköltészetben, hogy a férj nejét, az anya leányát fiamnak mondja. A műköltészetben is megtaláljuk Aranynál: „Fiam, Ágnes, mit miveltél?“
A ballada menete a következő. A viszontszerelmet nem remélő vagy
kedvesével összezördült Antal búsul, anyja vigasztalja, hogy
csodamalmot csináltat, minek látására eljőnek a leányok s köztük
Ilona is. Hire megy, hogy Antaléknál csodamalom van; Ilona kéri
anyját, hogy ereszsze el, azt megnézni, de ez lebeszéli
szándékáról. Akkor az Antal anyja mást gondol ki, s elhireszteli,
hogy vashidat csináltat. Ezt is látni akarja Ilona, de anyja erről
is lebeszéli. Az Antal anyja végre fia holt hirét költi. Ekkor
Ilonát már nem tudja lebeszélni anyja, elmegy Antalékhoz. Látja,
hogy csak tréfa az egész, elárulja szerelmét s kibékül kedvesével.
Ennek látni jőnek
szüzek, szép leányok.
Annak látni
jőnek szüzek, szép leányok.
Neked látni jőnek szüzek, szép
leányok.
Annyi mint ennek-annak látására vagy
téged látni jőnek. E szófüzést nem találhatni meg se a régi, se az
ujabb irókban. A nak, nek ragot nem a látni vonzza,
hanem a jőnek s ugy látszik, hogy a nekem jött,
neki ment kifejezésnek, mely közhasználatu és
szembeszállást, rátörést jelent, oly árnyalata is van, mely
egyértelmü a puszta közeledéssel.
20. Kőmives Kelemenné. Első változatát lásd Krizánál (Vadrózsák I. köt. 314. l.); egy kis töredék már azelőtt megjelent Erdélyinél (Népdalok és Mondák III. köt. 151. l.) Rokon vele egy oláh népballada: „Negru vajda és Manoli vagy az argisi zárda.“ (Virágok az oláh népköltészet mezejéről. Ács Károly. Pest, 1858. 29. l.) Negru vajda -562- az Argis hegy alján járván, egy félbe maradt falat talál. Megparancsolja a vele levő tiz kőmives legénynek, hogy oda egy pompás zárdát épitsenek. Hozzáfognak, de a nappali munka éjjel romba dől. Manoli, a főkőmives, azt álmodja, hogy a munka mindaddig nem sikerül, mig nem rakják be a falba azt, habár nejök vagy nőtestvérök volna is, ki reggel először megjelen. Elhatározzák, hogy ugy cselekesznek. Reggel jókor megjelen Manoli neje, megfogják, befalazzák épen olymódon, mint Kelemennét. A zárda felépül; Negru megjelen átvenni s egyszersmind azt kérdi a kőmivesektől: tudnának-e ennél még szebb zárdát építeni? Azok igennel felelnek. Ekkor a vajda azt parancsolja, hogy szedjék el az állást, a kőmivesek szoruljanak fenn s ott pusztuljanak. Azonban a kőmivesek zsindelyből szárnyat készitnek magoknak s repülni kezdenek, de leesnek és kővé változnak. Manoli legutoljára repül, azonban meghallva befalazott neje jajait, eszméletét veszti és szintén a földre esik. Greguss az uj-görög népköltészetben is talált egy rokon tárgyu balladát. (A balladáról 67. l.) Ebben a kőmivesek hidat épitenek, az artai hidat. A mester (mert az ő nejét kell befalazni, hogy a műnek sikere legyen) megizeni feleségének a csalogánytól, hogy lassan jőjjön; a madár félreérti s azt mondja a nőnek, hogy siessen. Megérkezik s férje halottként lerogy. „Mi baja?“ kérdi az asszony. „Elejtette gyürüjét – mondják a kőmivesek – ki keresi meg?“ „Én!“ – mond a nő s belép a falazat közé: ekkor befalazzák. A szerencsétlen panaszkodik sorsán, megátkozza a hidat, hogy inogjon s hullassa le a rajta járókat. – Ács Károly egy hasonló szerb mondát is emlit, mely szerint Skutari várán háromszáz mester dolgozik, de nem tudja felépiteni, mert Vila kárörvendő hegyi tündér, éjjel lerombolja, mit nappal épitenek, mig kegyét az épitők áldozattal meg nem nyerik. Ugy látszik a befalazás babonájából eredt a másik babonás hiedelem is, hogy minden kőépületben -563- vagy emlékben kisértet lakik. És e kisértet nem más, mint az áldozat haragos szelleme, kit befalaztak az épület tartóssága végett. Az oláhoknál mai napig szokás az uj épületek alapjába egy hosszu kákadarabot tenni, melylyel a kőmivesek valamely ott elmenőnek árnyékát megmérték. Ha valaki oly helyen mén el, hol épitenek, intőleg reá szoktak kiáltani: „Vigyázz! megmérik az árnyékodat.“ A szerencsétlen, kinek árnyékát vették, babonájok szerint arra van kárhoztatva, hogy negyven nap alatt meghaljon és kisértetté változzék. Megvan-e e babona a székelyeknél, nem tudjuk. Ha nincs meg, valószinü, hogy az uj-görög, szerb és oláh népmonda Déva várára alkalmaztatott és úgy terjedt el a székelyek között.
21. Biró Anna. Inkább költői beszélyke, mint ballada. Nincs változata.
Felfordula = egy fordulattal felül; e szó értelmének oly
árnyalata, mely másutt nem használatos; „Molnár Anná“-ban is
előfordul ily értelemben. A Nagy Szótárban nincs meg. Ugy
hántassa magát; az egész székelyföldön divatos a foglaló mód
jelen ideje egyes harmadik személyének a jelentő mód jelen ideje
helyett való használata a mély hangu igéknél, hol a j betü
sz- és s-sé hasonul át; a magas hanguaknál csak a
többes első személye szenved meg ily ragcserét. Azzal az ő kardját csakhamar
felüté.
A felüté a kard kihuzását
vagy feltartását jelenti-e, biztosan nem tudhatni.
22. A párja vesztett gerlicze. Első változatát Szabó Samu
közlötte (Koszorú 1864. I. félév, 26. sz.) Az a mienktől
csak az első sorban különbözik: -564- Húron szóló szép
gerlicze.
Egy tizenhetedik századbeli névtelen
„Ponciánus historiája“ czimü müvében a következő rokon helyet
találjuk: „Olyan leszek, mint a gerlicze, mely mikoron a társa
meghal, soha annakutána mással nem társalkodik és soha zöld ágra
nem ül, hanem mindéltig aszszura, az nagy bánatnak miatta.“
(Lőcse. 1653. XXXIII-ik rész.) Egyik legrégibb és legszebb
népköltemény; a naiv és gyöngéd bánattal mennyire öszhangzik a
rhythmus és a nyelv!
23. Világszép Erzsók. Kissé zavaros menetü; ugy látszik, romlott alakjában jegyeztetett föl. A végén nem tudhatni: a halott leány kedvesével beszél-e, vagy a reá erőltetett vőlegénynyel? Egyébiránt e végsorokat önállóan is éneklik. Ime egy változata, melyet Erdélyben jegyeztem föl:
24. A legszebb virág. Ily tárgyu és alkatu költemény ritka, majdnem páratlan a magyar népköltészetben. Protestans (kálvinista vagy unitárius) népszellem szüleménye, mert az uri szent vacsora kenyere és bora ezeknél osztatik ki, mint a Krisztus testének és vérének jelképe. Az urvacsorát osztó pap a bibliából vett idézetek között hajtja végre e szertartást: „Vegyétek, egyétek, ez az én testem.“ „Ez az én vérem, mely sokaknak bünök bocsánatjára kiontatik.“ Erre czéloz s ily értelemben veendő a költemény -565- e kifejezése is: „Ez a Krisztus teste;“ „Ez a Krisztus vére.“ Frivolnak tetszhetik, de nem az, hogy a virág, melyet a leányok szeretőjök süvegébe tesznek, egy sorba teszi magát a kenyérrel és borral, a szent jelképekkel. A virág is jelkép, az ártatlanság és tiszta szerelem jelképe, ezt is szintén a templomba viszik a leányok a szertartás diszitésére, s csak azután tüzik szeretőjök kalapjára.
25. Kis Julia. Hasonlit a Hero és Leander mondájához. Közel rokon vele egy svéd és hollandi ballada is. A svédben két királyi magzat egymásba szeret és megigérik, hogy éjjel találkozni fognak. A leány liliomágra világot tesz ki lámpásnak, hogy a folyón átúszó királyfi tájékozhassa magát. Egy álnok ember hallotta, mit beszéltek s midőn a királyfi a vizbe ugrik, hogy átuszsza a folyót, elfujja a világot. A királyfi eltéveszti az irányt és vizbe fúl. A királyleány megtudván kedvese halálát, ürügyet keres, hogy a partra mehessen, hol atyja halásza már kifogta kedvese tetemét. Megajándékozza a halászt és a vizbe öli magát. (Schwedische Volkslieder der Vorzeit. Von R. Warrens. Leipzig, 1857.) E ballada magyarra is le van forditva Erdélyitől. (Koszoru. 1863. I. félév 7. sz.) A hollandi ballada a svédnek csaknem másolata, azzal a különbséggel, hogy itt az álnok férfit egy álnok nő pótolja. (O. L. B. Wolff Proben altholländischer Volkslieder. Gräz, 1832.) – Figyelemre méltó, hogy az ó-székely balladákban az igeidők oly nemü, ha nem is egészen szabályos, használatát vehetni észre, minőt a régi irodalomban is találunk. Kivált e ballada szabályosan használja a régies igeidőt, egész e sorig: „Az egyiknek csináltattak.“
26. A három árva. Változatai Krizánál I. 170. l. Erdélyinél I. köt. 397. l. Pap Gyulánál (Palócz népköltemények. Sárospatak, 1865. 6. l.)
27. A molnár inasa. Változata Krizánál I. köt. jegyzetei közt 527. l. E rendkivül szép költemény alapeszméjét -566- különböző változatban majd minden nép költészetében megtalálhatni.
28–29. Ugron János. Ugy látszik, mindkét változat csak töredék. Legalább az, ki után az első változatot följegyeztem, ugy emlékezett, hogy a költemény a leánynak még több hibáját sorolja elő s az elvakult szerelmes mindegyikre tud mentséget találni. Egyébiránt mind az Ugron, mind a Torma-család még maig is előkelő nemes családok Erdélyben.
30. Bándi urfi. Bándi nem annyi mint Bandi; Bánd, vagy egészen kimondva Mező-Bánd, falu Marosszéken.
31. Az áspis kigyó. Bajos elhatározni, hogy e költemény ballada-e vagy társas játék; azonban legyen akármelyik, azt fejezi ki, hogy a vőlegény szerelme feláldozóbb mint az atyáé, anyáé vagy egész atyafiságé. Rokon vele a „Leány kiváltása“ czimü eszt ballada (Külföldi népdalok Greguss Ágosttól. Pest 64–72.) Itt a leány muszka fogságba esik, s kéri atyját, bátyját, nénjét, de egyik sem váltja ki, végre vőlegényét kéri, a ki kiváltja.
32. Amott látod… Az első versszak változatai Krizánál I. 49. lap; Erdélyinél II. köt. 194. lap.
33–37. A rab. Nem annyira egymás változatai, mint tárgyuk ugyanaz. Az első változatban (33.) úgy látszik, két költemény olvad össze. Az utolsó két változat (36–37.) ujabb időbeli. Egyes sorok és versszakok változatait lásd: Krizánál. I. köt. 14. lap. Erdélyinél I. kötet 420. 422. 432. l. II. köt. 134. l. III. köt. 9. l. és Szininél a 132. lapokon.
38. A zsivány felesége. A nőt kényszeritve adták férjhez nagy hideg havasra, mely a székelységen, kivált nyáron, olynemü szerepet játszik mint a magyarországi alföldön a tanyai vagy pusztai élet. Férje utonálló. A havasi gunyhó magányában égnek, földnek panaszolja fájdalmát, de midőn a vándor közeleg, elhallgat s mikor az kérdi -567- miért sirt? a konyhafüsttel menti magát. Változata Krizánál I. köt. 137. l. Itt a kérdező már maga a férj. Rokon vele „A rabló szegény felesége“ czimü tót népballada. (Tót népdalok. Kiadja a Kisfaludy-társaság. 258. l.) Itt a gyermekét ringató asszony rabló férje ellen panaszkodik s óhajtja, hogy atyjához ne legyen hasonló, mert darabokra tépné. Férje kérdi: mit beszél? Az asszony igy felel:
39. Siroki erdőben. A maga nemében legszebb magyar ballada. Nem csak tartalma teszi azzá, mely nemes és mély érzésről tanuskodik, hanem különösen formája, mely remekül eltalált lyrai utóhangja az eljátszott drámának. Egy szó sincs benne felesleges s az első találkozás emlékén kezdve versszakról versszakra lélektani és meginditó fokozattal emelkedik a katasztróf fájdalmáig, igaz pathoszszal zokogva el vádját és mentségét.
40. Igacs Ruzsi. Változata Thalynál (Régi magyar
vitézi énekek és elegyes dalok. Pest. 1864. II. köt. 389. l.)
ki azt egy mult századbeli vásári nyomtatványból vette, melynek
czime: „Az anyját eldaraboló Igacs Ruzsi nótája.“ Itt Igacs Ruzsi
anyját öli meg, a mienkben napáját; az egy minden költői becs
nélküli csinálmány, ez a nép költői terméke. Igacs Ruzsi ablakjába’
Kinyilt a rózsa magába’.
A
rózsa kinyilása, mely többször előfordul népdalainkban, ugy
látszik, változást jelent örömre vagy búra. Itt Ruzsi -568-
börtönbe jutását jelenti, melyről bővebb felvilágositást nyujt
férje, Lantos István, ki őt kiváltani szándékszik.
41–42. Az anya és leánya. Mindkét változat nem látszik tisztán népi eredetünek, bár a nép énekli. A második jobb. Változata Erdélyinél III. köt. 53. l.
43. Nemes Sári. Egy villámütött leány temetése, ki a halotti búcsúztatók modorában maga mondja el szerencsétlenségét.
Nyomdahiba: 200. l. 12. sor: Egyedül nyugszom, olv.: nyugoszom.
44. Tamás Rózsi. Erre is valami esemény adhatott alkalmat. Kalotaszegen, melyhez Kide tartozik, nem egyszer történik hegyomlás. A közrészvét hamar dallá alakithatta e szomoru esetet, s a néphit könnyen felruházhatta régi hagyományával. A sírból felbuzgó vér hagyománya érdekes adat. Ipolyi (Magyar mythologia. Pest, 1854. 364. l.) a világból kimult lélek megjelenésére és visszaható erejére vonatkozó jelekről értekezvén, népmeséinkből és történeti hagyományainkból számos oly helyet idéz, melyek szerint az ártatlanul megölt ember kifecscsent vére letörülhetlen és sebei még a sirban is vérzenek, de a csak véletlen, bár erőszakosan kimultakról nem tesz emlitést. E költemény szerint az ilyenekről is ugyanazt tartja a néphit, s igy az ártatlanul kiomlott vér, ugy látszik, szélesebb fogalom s épen ugy illik a meggyilkoltakra, mint az erőszakosan megholtakra.
A „Három szilvafa közt vagyok“ sort nem értjük; nem magyarázhatni ki se a nyujtóztató pad, se a koporsó fájával.
45. Bács Jancsi. Ezen is érzik a halotti bucsuztatók modora, s lehet, hogy nem is egyéb; mindenesetre nem tiszta népköltészet.
46–47. Az ispánné leánya. Változatai Erdélyinél (Válogatott magyar népdalok. képes kiadás. Pest. 1857. -569- 196. l.) Pap Gyulánál 20. l. Szininél 121. l. Legszebb a mi első változatunk, mely egyszersmind gyüjteményünk legszebb költeményeinek egyike.
48. Jó estét, édesem. Az elcsábitott leány és hűtelen szerető a népköltészet régi és mindennapi tárgya, azonban itt némi uj formában van adva. A párbeszéd éles ellentétben fejezi ki a leány fájdalmát és a csábitó közönyét. A csábitó eleintén még egy kis részvétet szinlel, azonban ez csak a leány fájdalmát idézi fel; minél inkább emelkedik itt a fájdalom, annál inkább száll ott a részvét, végre aztán a teljes közönyre kitörő átok felel. Változata Pap Gyulánál 8. l. A mi változatunk szebb és kerekdedebb.
49. Török Zsuzsi. A beküldő kéziratában a második versszak elsőnek volt téve. Megcseréltük, mert azt hiszszük hogy a nép eredetijének ez a menete, s csak az éneklők hanyagsága zavarta össze a versszakokat.
50. A gulyás szeretője. Gyöngéd és szép népies költemény, de talán nem egészen népi. Kissé érzik rajta a műköltészet hatása.
51. Czifra Jancsi. Változata Erdélyinél I. köt. 381. l. III. köt. 67. l.
52. A halott vőlegény. Ez verses töredéke egy
baranyamegyei népmesének, melynek többi része próza. Rokon vele egy
palócz népmese. Pap Gyulánál 94. l. Egy árva leány szeretőjét
elvitték katonának. A leány megigérte, hogy három esztendeig vár
utána. Eltelt az idő, a legény nem jött. A leány elment egy vén
boszorkányhoz tanácsot kérni, s ez a palócz varians szerint azt
tanácsolja, hogy főzzőn egy emberfőt kásában, az elővarázsolja akár
él, akár hal. A leány megteszi, s a mint főzi a halálfejet, ez
egyszer nagyot trottyan s megszólal: „Most indul,“ azután: „Már
fele utján van,“ végre: „Az udvaron van.“ Mindez a baranyai
változatban nincs meg, ott a boszorkány a halottidéző. Erre kimegy
a leány; a legény csakugyan -570- ott van fehér lovon,
fehér lepedőben, de a leány nem fél, elébe ül a lóra s a baranyai
szerint egy vég vásznat, nászhozományt visz magával és mennek a
legény országába. Az uton hófehérbe öltözött kisértetekkel
találkoznak, a baranyaiban ez nincs meg – s egyszer megszólal a
legény: Jaj de szépen süt az a
holdvilág,
Jaj de szépen masirolnak a
halák (halálok)
Félsz-e lelkem
Judikám?
a baranyai szerint: Szépen süt a holdvilág,
Minden lélek alszik már,
Nem félsz, édes rózsám?
a palócz szerint
erre prózában felel a leány, hogy nem fél, a baranyai szerint
pedig: Miért félnék, édes
rózsám,
Velem van az igaz
isten,
Velem vagy te, édes
rózsám.
E beszélgetést háromszor ismétlik,
csakhogy a baranyai szerint a leány a középső sor helyett: „Velem
van az igaz isten,“ másodszor fiu istent, harmadszor szent lelket
emlit. Az úton a palócz szerint mindig több halottal találkoznak; a
baranyai szerint meg a ló állát nézi meg a leány s meglátván, hogy
nincs alsó állkapczája, megtudja, hogy vőlegénye halál. A sírhoz
érve a leánynak is be kell menni s ott lakni, de ő szeretőjét küldi
elől s maga elszalad. A baranyai szerint azért küldi elől
szeretőjét, hogy a vég vásznat beadogassa neki, a mit azonban egy
fejfához támaszt. Egy kastély felé rohan, melynek ajtaját egy
elátkozott kisértet őrzi, a kin azonban átugrik, a baranyai szerint
a faluba vissza, s befut egy halottas házba, melyben még gyertya
-571- ég. A vőlegény üzőbe veszi s mindkét
változat szerint egy másik halottal beszél össze („Holt holtnak
nyiss ajtót!“) hogy tépjék szét, de a kakas megszólal, a két halott
szurokká válik, a baranyai szerint csak összeomlik, s a leány
megszabadul, sőt a palócz szerint a kastély ura el is veszi.
Mindkét népmese balladaszerü s inkább csak a szerencsés kifejlés
teszi népmesévé. Lehet, hogy az egész még verses alakban s más
fordulattal is él a nép ajkán. Rokon a Bürger „Leonore“-jával,
melyben a halott vőlegény szintén háromszor kérdi: „Graut Liebchen auch?… Der Mond scheint
hell!
Hurrah! die Todten reiten
schnell!
Graut Liebchen auch vor
Todten?“
Van egy holland változata is, melyben
a rejtélyes vőlegény, itt már azonban nem halott, csak egy rabló
vár ura, hasonlóan visz lován egy leányt és a sűrű erdőbe érve
kérdi tőle: Der Mond scheint so
hell,
Mein Pferdchen laufen so
schnell,
Süss Lieb, reut dich ’s auch
nicht.
Van egy norvég változat is hasonló
dallal. (Grimm III. k. 75. l.) Lásd bővebben Arany László czikkeit
(Koszorú 1865. I. félév 522. l. Budapesti Szemle. Uj f. VIII. k.
44. l.)
53–54. Kuris Pista. Változatai Erdélyinél III. köt. 153. l. Pap Gyulánál. 10. l.
55. Sári Mári. Változatai Krizánál I. köt. 150. l. Ugyanott 228. l.
56. Mózes és Julcsa. Nem egészen népi eredetű.
57. Szőcs Marcsa. Változatai Erdélyinél I. köt. 378. l. Szininél 74. l. A mi változatunk szebb emezeknél, melyeket -572- a homály és szárazság majdnem élvezhetlenekké tesz. Emezek Szőcs Marcsa halála okát alig sejtetik, a haldoklóval száraz morált mondatnak el. A mienkben a szerető felkiáltásai leleplezik az indokot; a morál költőien a sírra ültetett rozmarinról szólal hozzánk, melyet folyvást öntözni kell, mely folyvást emlékeztetni fogja a falu ifjuságát a gyászesetre s inteni, hogy óvják szivöket a háborodástól.
58–59. Jár a korsó. A gerlicze. Nem tisztán népi eredetüek.
60. A fonóban. Változata Erdélyinél I. köt. 442. l.
61–62. Petrás úr. Kántor Teri. Gúnyoros képek epigrammai fordulattal.
63–65. Sorozáskor. Búcsu. A honvéd tűzér temetése. Az 1849-diki foradalom szülöttei. Ugy látszik, hogy tanulókból lett honvédek készitették, s ugy mentek át a nép ajkára.
66. A menyasszony. Erdélyinél II. köt. 146. l. egy dal kezdő sora, itt egy kis balladává kerekedett ki, alkalmasint az 1848–49-diki forradalmi korszakban.
Nyomdahiba; Ne főzz turbolyát, tyukot olv.: Ne főzz tyúkot, turbolyát.
Turbolya = Kerbel, Körbelkraut. Scandix Cerefolium.
67. Váradi nótája. Változata Krizánál I. köt. 236. l. és Pap Gyulánál 19. l. a „Sajó Pesta“ czimü ballada utórésze.
68. A lovas legény. Változata Erdélyinél I. köt. 377. l. egyes sorok láthatók belőle ugyanott a 221. és 222. l.
69. Molnár Ferkó. Ugy látszik egy kissé csinálgatott.
70. Bogár Imre. E ballada 1862-ben keletkezett, midőn
Bogár Imrét Pesten felakasztották. Itt-ott felhasznál régibb
töredéket. Kriza I. 22–23. l. Pap Gyula 40. l. sőt utolsóelőtti
versszaka alkalmasint Arany „Zách Klárá“-ja -573- hasonló
versszakának alkalmazása. A hetedik versszaknak később egy szebb
változatát vettük, mely következő: Gonosz a vármegye
Nem iszik
belőle.
Sürő erdő, sötét
berek,
Rejtsetek el
tőle!
Jellemző az első és utolsó versszak:
amabban a Tisza áradásával (zavaros) öszhangzik Bogár Imre
kicsapongó jókedve, ebben a kiapadással kivégzése s a folyó sarával
rosz hire.
71. Bereg Náni. Ez is az ujabb korból való.
Nyomdahiba: Hármadt, négyet olv.: Hármat.
72. Szász Ferencz. Változata Pap Gyulánál 3. l.
73. Bekő Ambrus. 74. Halasi. Mindkettő ujabbkori. Ugy látszik, hogy Halasi és Mező Sándor (Halasi Mező Sándor), a kivégzettek egyike, egy személy, mert Halasi Sándorné Mező Sándorban férjét siratja.
75. De sok falut. Az első versszak változata Pap Gyulánál a 34. lapon.
76. A hegyi tolvaj. Zavaros és megromlott költemény mind tartalomban mind formában. A beküldő szerint Rupa nevü hegedűs czigány szokta 1820. körül az udvarhelyi diákoknak énekelni. Rupa fiának előadása szerint jegyeztetett föl. Némely részletek változatai feltalálhatók Krizánál I. köt. 137–138. l. és 192. l.
77. Csehó Pista. Változata Pap Gyulánál 18. l.
78. A pozsonyi kisasszony. Ujabbkori s ugy látszik, nem régibb dal alkalmazása.
79. Mónusi Jánosné. Rokon vele tárgyban Krizánál Bátori Boldizsár, I. köt. 8. l.
80. Sárga ló. Változata Erdélyinél I. köt. 362. l.
81. A kék inges huszár. Az 1849-ki forradalom alatt keletkezett, midőn kék inges huszárezred is volt. -574-
84. Perzsi. Változata Krizánál I. köt. 261. l.
86. Édes anyám kiment. Változata Pap Gyulánál 42. l.
91. Kisebb töredékek. Az első Kriza Kádár Katájának töredék-változata I. köt. 2. l. Még Kriza gyüjteményének megjelenése előtt 1861-ben egy erdélyi báróné után jegyeztem föl, ki azt gyermekkorában dajkájától tanulta, de többre nem emlékezett.
A nép ajkán élő dalok háromfélék: tisztán népi eredetűek, azaz a népszellem közvetlen szüleményei, melyekre az irodalomnak nem volt befolyása; továbbá félnépi eredetüek, melyek a nép között élő ismeretlen, félmüvelt költőktől származnak, melyeket a nép elfogad, részben vagy egészen átalakit, de a melyeken sok esetben többé-kevésbbé mégis megérzik az irodalmi befolyás; végre ismert költők dalai, melyek az irodalomból szállottak a nép ajkára s melyek szintén nem minden változtatás nélkül terjednek el. Gyüjteményünkbe természetesen csak a két első osztálybelieket vettük fel, a harmadik osztályt egészen mellőztük.
A tisztán népi eredetü dalt a félnépitől olykor épen oly könnyü megkülönböztetni, mint máskor nehéz. Néha az irodalmi befolyás oly szembeszökő, hogy már az első pillanat eloszlat minden kétséget. Érezzük, hogy alapeszme és benső forma egyaránt irodalmi befolyás szüleményei s inkább csak a nyelv és dallam a népéi, melyekhez alkalmazkodtak. Máskor maga a nyelv elárulja a származást. Csinosan szabatos, de erő és eredetiség nélküli kifejezésekkel találkozunk s a szóknak oly értelmü árnyalataival, melyeket az irodalom alapitott meg. De van számos eset, midőn az irodalmi befolyás elburkolja magát. S itt különböző fokozatokat különböztethetni meg. Némely dalban egyes sorok és versszakok épen oly tisztán népi eredetüek, mint mások -576- nem azok. A dalszerző vette-e ama részleteket a néptől vagy maga a nép szőtte-e be? eldönthetlen kérdés marad. Vannak oly dalok is, melyekben az alapeszme népi, de a benső forma nem az, és megforditva. Sokszor a csalódásig utánozva látjuk a népdal benső formáit, de nem találunk bennök annyi egyszerüséget és közvetlenséget, a mennyi a valóban népi eredetű dalt jellemzi. Ily félnépi eredetü dalok gyüjteményünkben csekélyebb számuak, mint akár az Erdélyiében, akár a Krizáéban, de még is eléggé számosak. Például a szerelmi dalok közt: 8., 10., 11., 19., 23., 52., 58., 70.; a hazafiui és katonadalok közt: 1., 12., 21., 33.; a pusztai és pásztordalok közt: 4., 5., 15.; a bordalok nagy része; a tréfás és gúnydalok közt: 1., 6.; a vegyes dalok közt: 1., 11., 12., 18.
Valóban az egyszerüség és közvetlenség sajátságos nyilatkozása az, mi leginkább megkülönbözteti a valódi népdalt a félnépi eredetütől. E sajátságos nyilatkozást inkább érezni lehet, mint megmagyarázni; majdnem utánozhatlan, ellenben a kűlső és belső formát sokkal könnyebben utánozhatni. Azonban vannak benső formák, melyek kezdetlegesebbek, mintsem utánzásra érdemesitnék. Igy azok a népdalok, melyek e formák közt születtek, sokkal eredetiebbek, mint azok, melyek már benső formájuknál fogva sokkal közelebb állanak az irodalmi izléshez. Ily benső forma először is a gondolat rhythmusa. A mely dalban ez feltünőbben érezhető, bizonyosan az eredetiebbek közé tartozik. Sőt van a magyar népdalnak egy oly formája, midőn az egész dal nem egyéb, mint rokon eszmék sorozása némi haladványnyal, tehát maga az összerakó mód. Ilyenek a szerelmi dalok közt a 26., 57., 65.
Az átkozódó mindig ugyanazt ismétli, de pótló és erősitő részletekkel, s midőn megmondja átkának okát, ezt is hasonló módon teszi.
Rokon e dalformával az a mód is, midőn ugyanazon gondolat némi változattal, mely összejátszik az érzés vagy szeszély több-kevesebb emelkedésével, több versszakon át ismételtetik, s olykor váratlan fordulatban leli végét. Ilyenek a szerelmi dalok közt: 16., 39., 54., 67.; a hazafiui és katonadalok közt: 13.; pusztai dalok közt: 3. és 13.
Szintén ily szépen végződik a 16-dik is, melyben a leány vig szeszélylyel hol fehér, hol piros, hol sárga kendőt vesz s mindenik szinre tud valami hasonlatot mondani, mig végre a barna szinre mintegy elkomorul:
Van olyan népdalforma is, mely némi drámaisággal fejezi ki az érzést, azaz a dal nem egyéb mint kisérete bizonyos drámai mozzanatoknak. Ilyenek a szerelmi dalok közt 68.; hazafiui és katonadalok közt 4., 39. puszta és pásztor dalok közt 1.
A szerető az első sorban felkantározza lovát, a másodikban felül rá azzal a szándékkal, hogy kedveséhez vágtat, a harmadikban biztatja lovát és vágtat, a negyedikben már kedvesénél van s átölelve kiáltja, hogy mily kedvére való leány.
Valóságos mestermü: az egyszerüség és közvetlenség netovábbja. Szintén ilyen ez is a katonadalok közt:
Az első versszakban a fiunak megtetszik a toborzó s beáll honvédnek, később a második versszakban, midőn már kitánczolta magát s a bor mámora is oszlik, bánni kezdi, a mit tett, búsan és büszkén félrelöki az ácsorgó zsidófiút, ki a toborzót bámulja, hej csak ő, a magyar legény, katonának való.
Az eszmetársitásnak eredetibb és ritkán utánzott népdalformái a hazafiui és katonadalok között a 8. és 9. melyekben az eszmetársitás mindig ellentéttel egyesül, mi egyszersmind a kedélyállapot kifejezése. Az egyikben valami nagy és szép észbe juttatja az egyszerüt és kevésbbé szépet, de a szivnek kedvesebbet. A másikban a rosz, a fájdalmas emlékeztet a jobbra, kedvesebbre s egyik emlék a másikat költi fel, mig a sziv a legfájdalmasabbig emelkedik.
Katona költhette, ki az őrhelyen bámulja a majlandi torony szépségét és eszébe jut szülőföldje tornya. A másik is katonától származhatott. -580-
Szeretné elcserélni bakkancsát, de nem lehet, katonának kell maradnia. A bakkancs, melyben fázik, eszébe juttatja hosszu meleg csizmáját, melyet otthon viselt, a csizma a bundát, a bunda kedvesét, kit betakart vele s ki azóta talán már férjhez ment.
Ez és ezekhez hasonló kezdetlegesebb, az irodalmi izléstől távolabb álló benső formák mindenesetre sokat bizonyitanak valamely dal népi eredete mellett, de nem mindent. A fő megismertető jel, mint fennebb is mondottuk, a naiv egyszerüség és közvetlenség sajátságos nyilatkozata. A benső formák utánozhatók, de ez nem. Mivelt költőkben is találunk naiv egyszerüséget és közvetlenséget, de ez másnemü. Mivelt költő soha sem lehet oly naiv, mint a nép. A mi ott természet, itt többé-kevésbbé müvészettel párosul. A legegyszerübb és közvetlenebb mivelt költő is mindig szem előtt tartja a közönséget, melynek ir s melyre hatni akar, ezért magyarázóbb, részletesb, festőibb és bővebb beszédű, még ha szófukar is. A nép magának dalolván, ösztönszerüleg csak arra törekszik, hogy minél közvetlenebbül fejezze ki örömét és fájdalmát, s mellőzi az alkalom, szinhely, helyzet részleteit, melyeket ugy is tud, s merész átmeneteiben, töredékes rajzában habozás nélkül követi az -581- érzés és szenvedély áramlatait. A mivelt költő, bármily egyszerü legyen, soha se vetkőzheti le egészen az irodalmi nyelv és styl hatását. A nép semmi másra nem ügyel, minthogy kibeszélje, kiénekelje magát, s ha ritkán csinos s néha együgyü, olykor épen azért, mert nem keresi, a legjellemzőbb vonásokat találja meg, s a legegyszerübb eszközzel ösztönszerüleg a legmüvészibb hatást idézi elő. A tiszta népi eredet kérdését tehát leginkább az a szellem dönti el, mely a népdal benső formáit megeleveniti, s épen ugy kihat a gondalatmenet árnyalataira, mint a nyelv- és verselésre. Mindamellett némely dal a legélesb szemü kritikust is megcsalhatja, s ez eredeti első forrásig majdnem lehetlen visszamenni, mert a félnépi eredetü dalt épen ugy egészen népivé alakithatja át a nép, mint a valóban népit megronthatja az irodalmi befolyás.
A népdal folyvást változik és átalakul. Ez előnye és hátránya, mert szebbül, majd romlik. A szájról szájra adás kevésbbé sikerült részeit szebbekkel pótolja, az elmosódott részeket kidomboritja s kerek egészszé görgeti. De gyakran megrontja, a szebb részeket gyöngébbekkel cseréli ki, a jellemző vonásokat elmossa, az egészet részekre bontja fel, vagy különböző dalok részeiből, melyek ugyanegy dallamra énekeltetnek, oly egészeket szerkeszt, melyekből hiányzik minden benső kapcsolat. Innen a számos változat, sőt régi dalok egy-egy versszakából egészen uj dalok alakulása. Gyakran egyik változat szebb, mint a másik, néha egyenlő szépségüek. Olykor csak egy-egy verssor vagy versszak romlik meg, máskor az egész. Hiu törekvés meghatározni, hogy valamely dalnak melyik az eredeti alakja. Ez legfeljebb csak akkor lehetséges, ha biztos történeti vagy nyelvészeti nyomokon haladhatunk, mi a legritkább esetek közé tartozik. A főkérdés mindig csak az lehet, valóban népi eredetü-e a változat, egész-e, vagy töredék, vagy a mi a legroszabb és leggyakoribb, több ugyanegy dallamu dal -582- részeinek külső összefüzése egy szervetlen egészszé? Ez utóbbi esetben bizonyosak lehetünk, hogy romlott változattal van dolgunk, mely mint egész többé nem méltó a változat nevére, s nincs helye egy kritikailag rendezett gyüjteményben.
Sajnálattal kell mondanunk, hogy népdalgyüjteményeinknek legalább is egy harmadrésze ily dalokból áll. Se Erdélyi, se Kriza gyüjteménye nem ment e hibától. Akárhány dalt találunk mindkét gyüjteményben, melyeknek versszakait csak a dallam tartja össze. Például Krizánál I. köt. 162. l.
Nem kétkedünk, hogy igy is énekli a nép, de az is bizonyos, hogy egyik versszak a másiktól teljesen független, az egészet csak a dallam tartja össze, melynek ugyanazonsága miatt három dal részei vegyültek össze egy zagyvalékká. A második versszak gyüjteményünk 10-dik gúnydalának első versszaka, mely egy hozzá illő versszakkal teljes egészet képez; a harmadik gyüjteményünk 16-dik -583- szerelmi dalának második versszaka, melyet ott a többihez benső kapcsolat fűz.
Ily idézésekkel lapokat tölthetnénk be, de legyen elég egy száz helyett. Az ily dalok felvétele sokasitja ugyan a dalok számát, de rosz hirbe hozza a népdalt, melytől némelyek különben is hajlandók megtagadni a valóban aesthetikai becsü compositiót. Mindenesetre a tényt meg kell jelölni, mint a népdal változása és romlása egyik jelenségét, de magát a dalt mindig jobb mellőzni.
Mi, a mennyire lehetett, igy jártunk el gyüjteményünk szerkesztésében. A mi gyüjteményünk sem ment ugyan egészen e hibától, figyelmetlenségből ide is csusztak be ily teljesen megromlott dalok, kivált a második kötetbe, de nagyban ragaszkodtunk ez elvhez, melyet a későbbi kötetekben még szigorubban szem előtt fogunk tartani.
1. Változatai Erdélyinél I. köt. 62. lap, III. köt. 13. l. A mi változatunk jobb ezeknél.
2. Változatai Erdélyinél II. köt. 63. l. Krizánál I. köt. 157. l. Ezeknél a második versszak egy oly versszakkal van összekapcsolva, mely hozzá teljességgel nem illik. Nálunk mindkettő egy alapeszme kifejezése.
3. Ellendarabja az „Esik eső a haraszton“ kezdetű dalnak. Lásd ezt Erdélyinél a II. köt. 129. l. III. köt. 3. l.
4–5. Változata Erdélyinél II. köt. 114. l. és 290. l. Krizánál I. köt. 207. l. Mátray Gábornál (Magyar népdalok egyetemes gyüjteménye. Pest. 1852.) 22. l. Erdélyi naplója szerint (Fővárosi Lapok 1871. évi 155. szám) dallamát Karsa Endre szerzette; maga a dal is, mint egész, csak félnépi eredetűnek látszik.
6. Változata Erdélyinél I. köt. 360. l. -584-
7. Erdélyinél III. 23. lapján szintén olvasható, csak azért közöljük, mert ott e dal egy hibás sor miatt teljesen érthetetlen, t. i. Karácson havában a szerelem ország, helyesen: szerető tartás.
8. Változatai Erdélyinél képes kiadás 22. l. Szininél 124. l.
9. Változata Erdélyinél III. k. 170. lap.
10. Második versszaka Erdélyinél II. k. 202. l.
11. Egyes versszakok változatait lásd Erdélyinél II. köt. 148. l. III. köt. 41. és 62. l.
12. Egyes versszakok változatai Erdélyinél II. köt. 30. és 150. l.
13. Erdélyi igazolván némely dal kezdetét, melyek kevés kapcsolatban látszanak lenni az alapeszmével, e dal első sorát esetlennek mondja, melyet semminemü czélzat nem igazol. Azonban itt nem ez az eset. Szabó Károly azt a jegyzetet csatolja e dalhoz, hogy az alföld némely vidékén az a szokás, hogy a legény annak a leánynak, kit meg akar kéretni, almát küld, melynek elfogadása mintegy bátoritás a kérésre. Másutt az ugynevezett csókolódzó ünnepélyen, mely az eljegyzés után egy hétre szokott megesni, visz a legény jegyesének almát. Salamon F. a török hóditás koráról irt müvében (243. l.) egy XVI. századbeli krónikairó nyomán azt jegyzi meg: „Ha a férjtelen keresztyén nő egy almát fogadott el a töröktől s ezt be tudta bizonyitani… neki itélték.“ Kérdés vajon e szokást a töröktől vette-e a magyar, vagy megforditva; vagy talán mind a kettőnél megvolt? Igy a „Három alma meg egy fél“ nem egyéb, mint a „kérettelek“ jelképes kifejezése.
14. „Utoljára fogom ajtód madzagát.“ Ez alatt az a madzag értendő, melynek segélyével az, a ki be akar menni, a fakilincset felemeli.
15. Az első versszak változata Pap Gyulánál 35. l. A rámás csizmát ezelőtt, mig szeggel nem dolgoztak, úgy -585- készitették, hogy a fejbőrhöz egy ujjnyi széles bőrt varrtak körül, ezt nevezték rámának, s ehhez varrták aztán a csizma talpát. Az ilyen csizma akkor urasabb, finomabb munka volt.
16. Változatai Erdélyinél I. köt. 82. l. Krizánál I. köt. 162. l. A mi változatunk legjobb.
17. Változatai Szininél 211. l. Mátraynál 24. l.
18. Egyes versszakok változatai Erdélyinél I. 90. és 443. l. II. köt. 172. l.
19. Egyes versszakok változatai Erdélyinél II. köt. 38. és 55. lap.
21. „A törvény is azt mondja“ – czélzás a gyermekjátékbeli törvényre.
22. Változata Szininél 189. l.
23. Változata Krizánál I. köt. 199. l.
24. Egyes versszakok változatai Erdélyinél I. 83. l. II. 54. és 125. l. Krizánál I. 32. és 98. l.
25. Változatai Erdélyinél I. 36. l. II. 322. lap. A mienk szebb változat; a mit ott három-négy versszak mond el, a mienk két versszakban egyszerübben és teljesebben fejezi ki.
26. Változata Krizánál I. köt. 218. lap.
28. Egyes versszakok változatai Erdélyinél II. köt. 97. és 174. l. Krizánál I. köt. 36. l.
29. Egyes versszakok változatai Erdélyinél I. köt. 55. l. III. köt. 9. l.
30. Változata Erdélyinél II. köt. 188. l.
31. Nem dal, hanem ballada nemű; tévedésből kerűlt ide.
41. Egyes versszakok változatai Erdélyinél I. köt. 103. l. Szininél 84. l.
44. Változata Szininél 199. l. Itt egy egész dal, ott az első versszak nem illik a másodikhoz.
45. Változata Mátraynál I. köt. 8. lap. -586-
46. Füredinél van változata, (Száz magyar népdal-a közt) és Szininél a 73. lapon.
47. Egyes sorok és versszakok változatai Szininél 52. l. Krizánál I. köt. 224. l. Pap Gyulánál 62. l.
51. A második versszak változa Pap Gyulánál 29. l.
56. Egyes versszakok változatai Erdélyinél II. köt. 85. l. III. köt. 9. lap.
57. Változata a fennebb 26. szám alatt közlött dalnak.
59. Az első versszak változata Erdélyinél III. köt. 11. lap.
61. Változatai Erdélyinél I. köt. 82. l. Szininél 65. lap.
62. A két első sort, a mint egy későbbi változatból látjuk, igy is dalolják:
63. Ugy tetszik, mintha Szelestey dalai közt olvastuk volna; ő vette-e a néptől, vagy a nép ő tőle? – nem tudjuk; különben kedvelt és igen elterjedt dal.
64. A második versszak változata Erdélyinél III. köt. 39. l.
65. Egy pár sor változata Erdélyinél II. köt. 135. l. és Krizánál I. köt. 207. l.
67. Egy pár sor változata Erdélyinél III. köt. 52. l.
68. Változata Mátraynál I. köt. 51. l.
69. E gyüjtemény 66-dik dalának változata.
70. Változata Kecskeméti Csapó Dánielnél (Dalfüzérke Pest, 1866.) I. füzet. 18. lap.
71. Egyes sorok változatai Erdélyinél II. köt. 56. l. III. köt. 50. l. és Krizánál I. köt. 63. lap. -587-
2. Változata Krizánál I. köt. 236. l. A mienk jobb.
3. Mint szerelmi dal Pap Gyulánál 51. l. Általában a forradalom alatt keletkezett hazafiui dalok közt sok olyan van, melyek nem egyebek, mint a szerelmi dalok változatai; a szeretőt a haza vagy valamelyik nagy hazafi neve pótolja s a részletek is e körülményhez alkalmazkodnak.
5. Egyes versszakok változatai Erdélyinél I. k. 58. l. Képes kiadás 170. l. Pap Gyulánál 27. l.
7. A végső versszak változatát lásd alább a 31-dik dalban.
11. Nem annyira dal, mint katona-gúnyvers, inkább csak jellemző, mint költői becsü.
15. Az első versszak változatát lásd Erdélyinél I. köt. 352. l.
19. Változata Mátraynál I. köt. 9. l.
21. A második versszak Petőfinek az 1848-diki hivatalos „Közlöny“ második félévi egyik számában megjelent „Előre!“ czimü csatadalából vegyült ide.
24. Az első versszak változata Erdélyinél I. köt. 204. l. A mi ott csikósról mondatik, itt katonára van alkalmazva.
25. A második versszak változata Erdélyinél I. köt. 426. lap.
29. Az első versszaknak, melyet megromlott alakban nyomattunk le, ime itt közöljük egy későbbi és jobb változatát:
Ugyane versszak változata megvan Erdélyinél a II. köt. 35. lapján.
30. Változata Pap Gyulánál 30. l.
31. Változata Krizánál I. köt. 243. l.
33. Változata ugyancsak Krizánál I. köt. 204. lap.
34. Változata amaz ismert dalnak: „Még azt mondja a retek,“ stb.
36. A két első sor egy szerelmi dal változata, ezt lásd Erdélyinél II. köt. 80. l.
37. Változata „A szeretőm iródeák“ kezdetű dalnak, ezt közlötte Kriza I. köt. 215. l. és Szini 202. l.
40. E dalt, valamint a szerelmi dalok 75-dik száma alatt levőt is, Czelder Márton „Missiói Lapjai“-ból nyomattuk le. Nem tudjuk, vajon a tájejtést pontosan jegyezte-e le közlő, s a szókat is helyesen magyarázza-e? Ebben: „Idegen nyelv bébortja nyom“ a bébort-ot hóbortnak mondja, mi bajosan hihető. „Szegény czángót el ne viritzd.“ A viritzd alkalmasint veszitsd-et tesz, de nem hiszszük, hogy a viritzd hangejtéssel mondanák.
9. A második és harmadik versszak változatai Erdélyinél I. k. 203. l.
10. Az első sor változata Krizánál I. köt. 148. l. A végső versszak, ugy látszik, oly toldás, mely megrontja az egész hatását.
12. Nyomdahibák.
Első sor. Egész nap. olv.: Egész napon.
Harmadik sor. császik, olv.: Császik.
14. Az első versszak változata Krizánál I. k. 220. l.
16. Ergye rózsám. A beküldő szerint annyi mint: eredj rózsám.
1. Változatai Erdélyinél II. köt. 144. és 229 l. Képes kiadás 64. l. Szininél 43. l. E változatok példák arra, hogy egy-két sorból hogy alakulnak ujabb dalok.
4–5. Mindkettő diákdal s leginkább akkor dalolják, midőn az iskolát végkép elhagyó, vagy a három évi rektoriára menő diák bucsuestéjét (exitus) tartja. A 4. szám alatti dalban előforduló iskolai műszókra, melyek a sárospataki diákélet szokásaira czéloznak, Futó Mihály úrnak, egykor a sárospataki iskola növendéke, jelenleg hód-mező-vásárhelyi tanár, hozzánk intézett levele alapján, a könnyebb megérthetés végett jónak látunk nehány megjegyzést tenni. A második versszak első sorát:
„Nem viselek többé magas kalapot,“ igy is éneklik:
„Nem fizetek már több salláriumot.“ A sallárium alatt a tandij-fizetés alól fölmentett akadémiai tanuló azon tartozása értendő, melyet a főiskolai orvos, a tisztogató szolgaszemélyzet stb. dijában fizetett. E sor:
„Nem hurczolok több kalendáriumot,“ ekkép értendő: a sárospataki iskolának már régebben is volt nyomdája; részint a felekezeti közönség, részint a nyomda anyagi érdekében évenként naptárt nyomatott, melynek példányait, régi szokás szerint vagy talán a könyvkereskedés akkori korlátoltsága miatt, a főiskolai előljáróság olykép árúsitotta el, hogy minden karácsonyi legátusra, legacziójához mérten, kiszabta az eladandó példányok számát, s ezt aztán törik-szakad el kellett adni a diáknak, ha csak azt nem akarta, hogy a nyakán veszszen, mivel az egyszer átvett -590- példányt nem vették többé vissza. Ezen terhes kötelezettségről emlékszik meg a dal, mely már 1848. előtt megszünt ugyan, de önkénytes vállalkozók azután is foglalkoztak ilyesféle kalendárium elárusitással s igy a dal a régi kényszert nem feledhette. A gyertya-pénz és ad vinum kifejezésre az idézett levél következő megjegyzést tesz: „A pataki akademiai tanulók hajdan Erdőbényén egy Mogyorós nevezetű szőlőt vettek a kollegiumnak, ettől fogva a beöltözött ifjak (togatus) minden év végén egy-egy itcze bort kaptak, melynek kiosztása ad vinum! kiáltással vevén kezdetét, innen az elnevezés. Ugyan ekkor bizonyos alapitvány kamataiból fejenként 51 váltó krajczárt kaptak gyertya-pénz neve alatt. Mind az ad vinum, mind a gyertya-pénz illetőségből a 30 első diák kettős részletet kapott, valamint az irnokok és rovatolók is. Ez alkalommal a könnyelmübb tanulók kicsapongásra vetemedvén, ez okból az ifjuság 1847-ben mindkét illetőségről lemondott olykép, hogy annak fejében egy meghatározott összeg (105 frt) évenkint az ifjusági könyvtár gyarapitására fordittassék; ez mai nap már igen figyelemre méltó könyvtár.“
Itt a szives közlő még egy versszakot hoz fel, mely gyüjteményünkben nincs meg, ez a 4. szám alatti dal harmadik versszakát képezné szerinte, s igy az ott következő harmadik a negyedik lenne. Az emlitett versszak im itt következik:
Eligálni alatt a magyar- és erdélyországi reformátusoknál országosan ismert ünnepi legacziók választása értendő; a vétségbe esett vagy hanyag diák egyik büntetése az volt, -591- hogy a legatió választásnál érdem sorozatán alúl kellett választania, mi anyagi veszteséggel járt, miután a jövedelmezőbb egyházakat a megelőzők már a magok részére tartották meg.
5. Változata Erdélyinél III. köt. 77. l.
Nyomdahiba a negyedik sorban
Majd mi itt olv.: De mi itt.
10. Változata Szininél 81. l.
12. Egyes sorok változatai Erdélyinél I. k. 167. l.
A hatodik versszakban nyomdahiba van.
Ej, haj igyunk rája, olv.: Ej, haj gyujtsunk rája.
14. Két sor változata Erdélyinél III. k. 20. l. Nyomdahiba a hely megnevezésében: Balaton vidég, olv.: Balaton vidék.
15. Tánczszók. Ezek közt számos daltöredék van. A hatodik tánczszóban „Holnapután komámasszony,“ rendesen igy dalolják: „Esztendőre, komámasszony.“ de gúnyból néha az esztendőt holnaputánnal cserélik fel. A huszadik tánczszó: Ne szólj neki stb. egy később beküldött közlemény után igy egészitendő ki:
Nyomdahibák: 319. l. 16. s. Nem tarja, olv. túrja. 320. l. 20. sor Én utánám, olv. utánam.
2. Az első versszak változata Krizánál I. k. 231. l.
5. Változata Krizánál I. k. 48. l.
9. Változata Krizánál I. k. 228. l. -592-
10. Egyes sorok változatai Erdélyinél I. k. 451. l. Krizánál. I. k. 162. és 165. l.
11. Változatai Krizánál I. k. 203. l. Szininél 156. l. Csapónál III. füz. 71–72. l.
13. Az első versszak változata Erdélyinél II. köt. 26. lap.
14. Egyes sorok változata Erdélyinél III. köt. 108. l. Pap Gyulánál 33. l. Szininél 190. l.
16. A végső versszak változata Erdélyinél III. k. 129. l. és Krizánál I. k. 193. l.
1. Változata Csapónál III. füz. 53. l.
2–3. Egyes versszakok változata Krizánál I. köt. 152. lap.
8. A két végső sor változatát igy is hallottuk:
9. Alapeszmében változata Kriza I. kötetében levő 510-dik dalnak. A mi ott ki van mondva, itt jelképbe burkolódzik.
12. Változata Erdélyinél I. köt. 170. l.
13. Változata Erdélyinél III. köt. 98. l. Krizánál I. k. 231. l.
16. Erdélyben e gunydalt a Bach-korszak alatt énekelték a nagyrészt Galicziából beküldött hivatalnokokra.
Változatok Gáspár Jánostól (Csemegék kisebb gyermekek számára. Kolozsvár, 1863.) 127. s köv. lap.
1) Pelyhöli, pelyhezi, a szél által ingattatja.
2) Ez, valamint az előbbi közbeszólás, most többnyire elhagyatik.
3) Sokszor így is mondják: „Itt is elestem hát a szolgáló farában“
4) E h. In excelsis deo, surgite pastores.
5) Dormi o rosa, tota formosa, – régi rom.-kath. hymnus.
6) E h. Kyrie eleison, Christe eleison.
7) Az előadók igy mondják; nem gondolva azzal, hogy érthetetlen különben e h. áll: „Mirha s aloes közt mulatozik.“
8) Maksus = Mopsus.
9) Tütüre = Tytirus.
10) Hostat = külváros.
11) Pakulár = juhász; az oláh nyelvből kölcsönzött szó.
12) Gloria in excelsis deo, pastores.
13) E sor helyett újabban ezt is mondják: „de nem eszel belőle.“
14) Kalapos által készített lábbeli gyapjúból.
15) Vėgyed gödölyémet
16) Orbánczos.
17) A két kis bojtár neve.
18) Néha az utóbbi szó helyett ezt is mondják: „gurgulya,“ mely fából készűlt sótartót jelent.
19) Alkalmasint rás = rása.
20) Kapcsolat nélküli mondatok, ugy látszik tréfás czélzatból.
21) Tiptük = téptük.
22) Elébb = odább.
23) Hozzád.
24) Keljetek fel rögtön, pásztorok!
25) Mi az? – Bukuró itt keresztnév, különben Vigat jelent.
26) Hiszen megmondám.
27) Krisztuska született, pajtás!
28) Nem született Krisztus, csak a kakas kukorikolt.
29) Tehát ti mindnyájan, kik itt vagytok.
30) Pajtások.
31) Kelj fel pajtás, kelj fel vén körmös, fontos esemény történt, eredj oda.
32) Mosule itt keresztnév, különben dédős-t jelent.
33) Ugy legyen és hozass lovakat.
34) Dézsa = döbönke, turós edény.
35) Oh szent Ur.
36) Menj Betlehembe, Barbule.
37) Mia? nagyon messze van.
38) Nincs messze, csak itt van.
39) Hány nap alatt érhetünk oda?
40) Két és fél nap.
41) Jól van, jól van.
42) A fennebbi szóváltás mindegyik pásztor között ismétlődik az ajándék átadás előtt.
43) Cseléd = családtag.
44) Költségecske = turó s egyéb enni való.
45) Málé = kukoricza-lisztből készűlt lepény.
46) Orda = savóturó.
47) Zsukáta = oláh táncz.
48) Fujjad pajtás nélkűlem.
49) Huppa huppa, a zene szól Todoricza, örvendjünk, vigadjunk. Huppa hupp.
50) Fujjad nélkűlem.
51) Nem fujja.
52) Elég.
53) Jer innen öreg.
54) Mi a?
55) Juhásza.
56) Guluga = kápa.
57) Kifelé hátrálok.
58) A csillagot, – a fakészűlék segélyével minden versszak végén kinyujtják majd egy ölnyire.
59) Burus = terebély.
60) A helyt.
61) Kászu = fenyű-kéregből készült táska.
62) Kis.
63) Várakozz’.
64) Bádog.
65) Kályha.
66) Vagy.
67) Ajt = a helyt.
68) Pedig.
69) Mi is.
70) Béla talán annyi mint a szláv biela = fehér gyöngy.
71) Holttá.
72) Hóhérod = henker.
73) Kapujó = kopolya, kis tócsa.
74) Fejszém.
75) Falu Gömörmegyében.
76) A beküldő szerint az illető lovának a neve.
77) Szabolcs, Bihar, Hevesmegyékben s a Nagy-Kun-kerületben nagy mesterségnek tartatik a perecz három felé törése, úgy hogy itt a három perecz kilencz felé törése a lyány szilaj jelleme festésére van felhozva.
78) Filegoria.
79) Megvetettél.
80) Vagy: Kedves szülém könyebbségét kerestem.
81) Rokka, egy ö es hosszu pálcza, melyet szeretője számára apró vésetekkel szépen kiczirádáz (megir) a székely legény.
82) Széptevő.
83) Virágos kenderből a nem termö szálak; nyövik augustusban.
84) 20 ige.
85) 3 szál.
86) 20–30 zseréb.
87) Egy mejjékből lesz 10–12 sing vászon.
88) Nagy szüvesen = keservesen.
89) Elrígadók = elsirattuk, eltemettük.
90) Há = fájdalom jelentő, haj helyett.
91) Mészünk = menjünk.
92) Mindkettül = mindketten.
93) Hóbortja.
94) Tavaszszal a közös legelőre szedik össze, hol míg a hó leesik, pásztoroltatnak.
95) Babonás szokás a kapuba lánczot tenni, hogy mintegy összefűzve, jelképezze a tolvaj sorsát, ki netalán ellopná.
96) Roppant sok van a határszéli havasokon.
97) A székely nem uj forintban, hanem magyar forintban, ezüst húszasban beszél.
98) Reggel felé szokás dalolni a gazdával kötekedve; dallama boros emberhez való.
99) Mondják tánczban a gyerekeknek.
100) Mondják, mikor valaki danol is, tánczol is.
101) Mikor vén asszonyt visznek tánczba.
102) Vagy cserép-edény.
103) Vagy magáér’.
104) Kék = kéne, kellene.
105) A 128-ik zsoltár travestatiója.
106) A gömöri cancan polka dallamra.
107) Csikban igen sok „muszka csipke“ (tövis) terem az útak szélén s a nép azt mondja, hogy a muszkákkal származott be hozzájok.
108) Éji őr kiáltásai.
109) Poszátolni: sokfelé oszlani.
110) Zelletség: hozzátartozók, nemzetség, atyafiság. (Talán a cseledség vagy családság szótól eredt.)
111) Egyik hallgató.
112) Guericke: Lehrbuch der kristlichen kirchlichen Archäologie. Leipzig. 1847. 207. l.
113) Weinhold K: Weinachtspiele und Lieder aus Süddeutschland und Schlesien, mit Anleitungen und Erläuterungen. Graz, 1870. 1–30. l.
114) Lásd bővebben: Klein J. L. Geschichte des Dramas IV. 1–12. l.
115) Martene Ed.: De antiquis Ecclesiae ritibus I. IV. c. 14. Gerbert: Veteris liturgiae alemanicae monumenta. II. 237. Durandi: Rationale divinorum officiorum Lib. 6.
116) Abrinc (Avranche) J. Liber de officiis ecclesiaticis. Rothomagi 1679.
117) Jubinal Achill: Mystères inédits I. p. XXI. 1.
118) Ipolyi Arnold: A mysteriumok maradványai hazánkban. Uj M. Muzeum. 1858. VII. füz.
119) Toldy F.: A magyar költészet története. Második kiadás. egy kötetben. Pest 1861. 98–101. l.
120) Coll. Concil. VII. t. 881. col. ed. Zatta.
121) Baluz: Capit. reg. franc.
122) Agobard Lugd. Archiep. opera. c. not. Baluzii. 1866. De Dispens. p. 297.
123) Reidt Hen. Das geistliche Schauspiel des Mittelalters in Deutschland. Frankfurt, 1867. 11. l.
124) Religio. 1854. I. 69. sz. 551. lap.
125) Uj Magyar muzeum. 1858. 354. l.
126) Weinhold 44–55. l.
127) Sandys Christmas carols. London. 1833. CXX. l.
128) Kärntisches Wörterbuch. Lexer M. Mit einem Anhange: Weihnachtsspiele und Lieder aus Kärnten. Leipzig, 1862.
129) Wrigth Th. Early mysteries and other latin poems of the twelfth and thirteenth centuries. London, 1844.
130) Schröer K. J. Deutsche Weihnachtsspiele aus Ungern. Wien, 1858.
131) A balladáról. Irta Greguss Ágost. Pest, 1865.
132) Arany János. A magyar nemzeti versidomról. Harmadik tudósitvány a nagy kőrösi helv. hitv. evang. főgymnasiumról. Kecskemét, Sziládinál 1856. Innen lenyomatva, második kiadásban az „Uj Magyar Muzeum“-ban. 1856. IX. füz.
133) Utazás a balt tenger vidékén. Pest. 1870. II. köt. 231. lap.
Az eredeti szöveg helyesírásán nem változtattunk.
A nyomdai hibákat javítottuk. Ezek listája:
XIV | Anna I–V | Anna I–V. |
XVII | vagy I–II | vagy I–II. |
XXII | X. 442 | X. 443 |
XXII | kocsis XI. | kocsis. XI. |
XXIII | gyerek, XIII. | gyerek. XIII. |
XXIII | mája? VI. | mája? IV. |
6 | PÁSZTOROK (énkeklik.) | PÁSZTOROK (éneklik.) |
9 | itt Heródos | itt Heródes |
20 | közbe sz l | közbe szól |
22 | e foldön | e földön |
22 | mennyei fold | mennyei föld |
23 | ÖREG JUHÁZS | ÖREG JUHÁSZ |
29 | más eyyébb | más egyéb |
30 | as sötét | az sötét |
30 | hotjával az | botjával az |
31 | mint előbb.) | (mint előbb.) |
32 | üstököm | az üstököm |
32 | Peti (mentegetődzve.) | PETI (mentegetődzve.) |
32 | a (Betlehem | (a Betlehem |
32 | születtėtt Mesiás | születėtt Mesiás |
45 | tudják nyitni | tudják nyitni. |
46 | Csenger. | Csenger.) |
55 | Hoztam folségednek | Hoztam fölségednek |
55 | fol fog jönni | föl fog jönni |
56 | fol a szemem | föl a szemem |
56 | Majd maglátom | Majd meglátom |
56 | Meg ne | Hogy meg ne |
62 | jó volna | jó volna. |
62 | zengjen násztorok | zengjen száz torok |
63 | Dixi, dixi | Dixi, duxi |
70 | Mit ér az | Mit érez |
75 | Károly gyüyjt. | Károly gyüjt. |
91 | Egész foldön | Egész földön |
94 | „Betlehem elé | „Betlehem“ elé |
94 | letérdel a | (letérdel a |
98 | ráűt a második | ráüt a második |
101 | szűz emlőmbe’ | szűz emlőbe’ |
104 | (a pásztorokhoz. | (a pásztorokhoz.) |
105 | barmok pajtásában | barmok pajtájában |
106 | Mincs helye | Nincs helye |
106 | be bozzánk | be hozzánk |
107 | napnak szekerét | napnak kerekét |
108 | Ipolyi Árnold | Ipolyi Arnold |
116 | (Máriához,) | (Máriához.) |
118 | isten angyalát„ | isten angyalát, |
123 | sufle, szine | szufle, szine |
124 | mondogatják: | mondogatják:) |
124 | Az öreg | (Az öreg |
125 | nyìlt ma | nyílt ma |
126 | én őrìztem | én őríztem |
127 | NYIKULAJ (az öreghez) | NYIKULÁJ (az öreghez) |
128 | VIZKERSZTI JÁTÉEKOK. | VIZKERESZTI JÁTÉKOK. |
141 | se nappalom.“ | se nappalom.‘ |
142 | Hát szép leányt | Hat szép leányt |
142 | Megdobban a gyenge | Megdobbana gyenge |
142 | S megcsordul a | S megcsordula |
143 | szokva! | szokva!‘ |
143 | ‚Van-e jó | Van-e jó |
144 | Gyere velem | „Gyere velem |
147 | udvarába’: | udvarába’:“ |
149 | engem gyászoltok. | engem gyászoltok.“ |
149 | ‚Ne menj apám | „Ne menj apám |
150 | asszony feleségem! | asszony feleségem!“ |
157 | le„ ű’jön | le, ű’jön |
162 | meghíztam.‘ | meghíztam.“ |
167 | Zsuzsána, Zsuzsánna | Zsuzsánna, Zsuzsánna |
173 | Ilona es. | Ilona es.“ |
177 | kedves mátkám.“ | kedves mátkám.‘ |
177 | Ne, ölj meg | Ne ölj meg |
180 | toronyba.“ | toronyba. |
181 | koporsót? | koporsót?‘ |
183 | közepibe. | közepibe.‘ |
184 | pártám!„ | pártám!“ |
184 | ágyamba.„ | ágyamba.“ |
185 | Kolozsvár). | Kolozsvár.) |
187 | Ne menj oda ne | Ne menj oda, ne |
187 | güyjt. Kolosvár. | gyüjt. Kolozsvár. |
194 | ‚Madárka | „Madárka |
195 | Gyulai Pál gyüjt | Gyulai Pál gyüjt. |
198 | mìg nem | míg nem |
199 | övé leszek.““ | övé leszek.‘“ |
200 | Egyedűl nyugszom | Egyedűl nyugoszom |
203 | egy gyulyásnak | egy gulyásnak |
205 | izeni anyjánák | izeni anyjának |
207 | Be is boronálnam | Be is boronálnám |
210 | lėányodat. | lėányodat.““ |
210 | dicsérjön.““ | dicsérjön.“ |
213 | reá talál. | reá talál.“ |
214 | várakozás. – | várakozás.“ |
214 | én nyavalyáml | én nyavalyám! |
215 | Sìr a | Sír a |
218 | Ne főzz turbolyát, tyukot, | Ne főzz tyukot, turbolyát, |
222 | Csak a hìre | Csak a híre |
223 | Hármadt négyet | Hármat négyet |
223 | vette! | vette!“ |
229 | Madár, kicsi mádár | Madár, kicsi madár |
231 | öledbe.’“ | öledbe’.“ |
233 | álljon‘. | álljon.‘ |
235 | ő is sìr | ő is sír |
237 | Jász-Kisér. | Jász-Kisér.) |
239 | „‚Fiam, | „Fiam, |
244 | galambom, | galambom. |
246 | Jhajah! | Ihajah! |
248 | Dunántúl. Nógrád | Dunántúl, Nógrád |
264 | Tószeg. Abony. | Tószeg, Abony. |
292 | József gyüjt. | József gyüjt.) |
292 | kovártélyt csinál, | kovártélyt csinál. |
302 | Mìg a | Míg a |
304 | Egész nap | Egész napon |
304 | császik csárdájába | Császik csárdájába |
309 | TÀNCZSZÓK | TÁNCZSZÓK |
311 | Majd mi itt | De mi itt |
311 | Abonyi Lajas | Abonyi Lajos |
314 | Ej, haj! igyunk rája, | Ej, haj! gyujtsunk rája, |
315 | Weisz Józ ef | Weisz József |
316 | Ej, kaj | Ej, haj |
316 | Balaton vidég | Balaton vidék |
316 | Fekete Jáno | Fekete János |
319 | Nem tarja | Nem túrja |
320 | Én utánnám | Én utánnam |
321 | fatanyér | fatányér |
322 | Hadd táczoljon | Hadd tánczoljon |
325 | TRÉFÀS | TRÉFÁS |
341 | S JÀTÉKOK | S JÁTÉKOK |
347 | Gombócrzuta mentek | Gombóczutra mentek |
347 | ludak gágognak, | ludak gágognak. |
350 | azt kiáltváu | azt kiáltván |
350 | hoyy a szoknyák | hogy a szoknyák |
351 | neked adom.“ | neked adom. |
351 | nem kezd,) | nem kezd.) |
353 | leghótulsó csirkét | leghátulsó csirkét |
356 | uj hirt hallék | uj hírt hallék |
363 | birod lmából | birodálmából |
365 | küsasszoy képibe | küsasszony képibe |
374 | föl tndja | föl tudja |
376 | öreg ember? | öreg ember. |
378 | mikor haraérkezett | mikor hazaérkezett |
387 | most; | most‘; |
391 | bátyám! | bátyám!“ |
393 | királykisasszony. | királykisasszony.“ |
393 | hol a kiasszony? | hol a kisasszony? |
400 | a Krisztusnak | a Krisztusnak: |
404 | kirájfivâ | kirájfivâ’ |
404 | cseléddê | cseléddê’ |
405 | mindön röggê | mindön röggê’ |
405 | avvâ ê’tünik | avvâ’ ê’tünik |
407 | ê ne szökjön | ê’ ne szökjön |
407 | ezüs’ nyilávâ | ezüs’ nyilávâ’ |
407 | halálnak haláláva’ | halálnak halálávâ’ |
407 | akkô od’adom | akkô’ od’adom |
411 | főségöd röggê | főségöd röggê’ |
411 | mikô’ a temploba | mikô’ a templomba |
414 | Avvâ a | Avvâ’ a |
414 | mivê kék | mivê’ kék |
414 | Ha mög | „Ha mög |
416 | haláltû.“ | haláltû’. – |
417 | tizönkét nyősténynyê | tizönkét nyősténynyê’ |
422 | Mit vittél neki. | Mit vittél neki? |
422 | Mit adtak. | Mit adtak? |
424 | kellet volna | kellett volna |
426 | – Mihók elmegy | Mihók elmegy |
430 | meg gédelgette | meg dédelgette |
431 | szemet közé | szemét közé |
450 | Hej Jancsi, Jancsí | – Hej Jancsi, Jancsi |
454 | kaptál? | kaptál?“ |
455 | Úgy jól | „Úgy jól |
455 | kaptál? | kaptál?“ |
456 | En vagyok | Én vagyok |
461 | elkezdett potyogní | elkezdett potyogni |
462 | maradsz. | maradsz.“ |
478 | czérnának, – A | czérnának. – A |
481 | volt, azérr | volt, azért |
481 | jobban megtetszet | jobban megtetszett |
481 | bevetették a fehét | bevetették a fehér |
481 | csillagszemét megláttat | csillagszemét meglátta |
486 | hogy azegész | hogy az egész |
488 | Máriához, A mint | Máriához. A mint |
490 | Nincs“ | „Nincs“ |
492 | csak igy, csak úgy | csak így, csak úgy |
495 | XIII. | XXIII. |
496 | XXIV–XXXIII. | XXIV–XXXIV. |
497 | levágom! – | levágom!“ |
498 | Török Károly gyüjt, | Török Károly gyüjt. |
501 | XXII. | XXVII. |
502 | a Krisztusnak; | a Krisztusnak: |
503 | – A tanitvány | A tanitvány |
503 | XXVII. | XXVIII. |
504 | – azt mondja | azt mondja |
507 | Hódmezö.Vásárhely | Hódmező-Vásárhely |
513 | megyar egyház | magyar egyház |
515 | magába. olvasztani | magába olvasztani |
517 | külfoldről épen | külföldről épen |
518 | MásfelőI a magyar | Másfelől a magyar |
519 | Mystéres inedits | Mystères inédits |
524 | tud-e vavalamit | tud-e valamit |
525 | magyar liturgiaí | magyar liturgiai |
528 | ante. | ante.“ |
528 | Kärntischcs Wőrterbuch | Kärntisches Wörterbuch |
528 | Weinachtsspiele | Weihnachtsspiele |
529 | liturgiai mysteriumokkkal | liturgiai mysteriumokkal |
530 | csoda, hogy | csoda, hogy a |
533 | lap). Lexer | lap. Lexer |
534 | kupáját | kupáját“ |
536 | 78 dik lapon | 78-dik lapon |
537 | Nyomdabiba: | Nyomdahiba: |
537 | Hallod pajtás | „Hallod pajtás |
539 | Moru. | Mosu. |
544 | tudósitváuy | tudósitvány |
549 | Egg sírban | Egy sírban |
552 | Fővárasi Lapok | Fővárosi Lapok |
553 | Boriska. | 6. Boriska. |
554 | neki. | neki.“ |
556 | moldvai mayyar | moldvai magyar |
558 | holyesen jegyzette | helyesen jegyzette |
558 | Sziláyyi Miklós | Szilágyi Miklós |
560 | Krĭza Vadrózsák | Kriza Vadrózsák |
560 | lange? | lange?“ |
561 | jőnek szüz k | jőnek szüzek |
564 | miatta. | miatta.“ |
566 | olvad össsze | olvad össze |
568 | 45. Bács Jancsi. | 45. Bács Jancsi. |
570 | nászhozományt, visz | nászhozományt visz |
570 | szèpen masirolnak | szépen masirolnak |
571 | ajtót! | ajtót!“ |
575 | Csié nosan | Csinosan |
575 | kifejezésekke- | kifejezésekkel |
585 | 9. Egyes | 29. Egyes |
587 | olyan van van | olyan van |
589 | a sárospatataki | a sárospataki |
591 | változatai Erdé yinél | változatai Erdélyinél |
End of the Project Gutenberg EBook of Elegyes gyüjtések Magyarország és Erdély különbözo részeib, by László Arany and Pál Gyulai *** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ELEGYES GYÜJTÉSEK *** ***** This file should be named 47073-h.htm or 47073-h.zip ***** This and all associated files of various formats will be found in: http://www.gutenberg.org/4/7/0/7/47073/ Produced by Albert László, Robert Mouris, Judit Bíró and the Hungarian Distributed Proofreading Team (http://dphu.aladar.hu) from page images generously made available by the Google Books Library Project Updated editions will replace the previous one--the old editions will be renamed. Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for the eBooks, unless you receive specific permission. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the rules is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. They may be modified and printed and given away--you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution. START: FULL LICENSE THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase "Project Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg-tm License available with this file or online at www.gutenberg.org/license. Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm electronic works 1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8. 1.B. "Project Gutenberg" is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic works. See paragraph 1.E below. 1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation" or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg-tm electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg-tm License when you share it without charge with others. 1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg-tm work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country outside the United States. 1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg: 1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed: This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you'll have to check the laws of the country where you are located before using this ebook. 1.E.2. If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9. 1.E.3. If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work. 1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg-tm. 1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg-tm License. 1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm License as specified in paragraph 1.E.1. 1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9. 1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided that * You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, "Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation." * You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg-tm works. * You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work. * You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg-tm works. 1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and The Project Gutenberg Trademark LLC, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below. 1.F. 1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg-tm collection. Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment. 1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE. 1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem. 1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE. 1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions. 1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause. Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg-tm Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life. Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation's EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state's laws. The Foundation's principal office is in Fairbanks, Alaska, with the mailing address: PO Box 750175, Fairbanks, AK 99775, but its volunteers and employees are scattered throughout numerous locations. Its business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact For additional contact information: Dr. Gregory B. Newby Chief Executive and Director gbnewby@pglaf.org Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide spread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS. The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate. International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff. Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate Section 5. General Information About Project Gutenberg-tm electronic works. Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support. Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition. Most people start at our Web site which has the main PG search facility: www.gutenberg.org This Web site includes information about Project Gutenberg-tm, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks. Updated editions will replace the previous one--the old editions will be renamed. Creating the works from public domain print editions means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for the eBooks, unless you receive specific permission. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the rules is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. They may be modified and printed and given away--you may do practically ANYTHING with public domain eBooks. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution. *** START: FULL LICENSE *** THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase "Project Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg-tm License (available with this file or online at http://gutenberg.org/license). Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm electronic works 1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8. 1.B. "Project Gutenberg" is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic works. See paragraph 1.E below. 1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation" or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg-tm electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is in the public domain in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg-tm License when you share it without charge with others. 1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg-tm work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country outside the United States. 1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg: 1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed: This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org/license 1.E.2. If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived from the public domain (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9. 1.E.3. If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work. 1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg-tm. 1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg-tm License. 1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm License as specified in paragraph 1.E.1. 1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9. 1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided that - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, "Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation." - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg-tm works. - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work. - You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg-tm works. 1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below. 1.F. 1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread public domain works in creating the Project Gutenberg-tm collection. Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment. 1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE. 1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem. 1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS' WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE. 1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions. 1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause. Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg-tm Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life. Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need, are critical to reaching Project Gutenberg-tm's goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation web page at http://www.pglaf.org. Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation's EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Its 501(c)(3) letter is posted at http://pglaf.org/fundraising. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state's laws. The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S. Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered throughout numerous locations. Its business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887, email business@pglaf.org. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation's web site and official page at http://pglaf.org For additional contact information: Dr. Gregory B. Newby Chief Executive and Director gbnewby@pglaf.org Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide spread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS. The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit http://pglaf.org While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate. International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff. Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: http://pglaf.org/donate Section 5. General Information About Project Gutenberg-tm electronic works. Professor Michael S. Hart is the originator of the Project Gutenberg-tm concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For thirty years, he produced and distributed Project Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support. Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition. Most people start at our Web site which has the main PG search facility: http://www.gutenberg.org This Web site includes information about Project Gutenberg-tm, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.